KONDOR VILMOS

A MÁSIK
SZÁRNYSEGÉD

Szent Korona-trilógia

A trilógia további kötetei

A koronaőr második tévedése

A korona ügynöke

© Kondor Vilmos, 2013, 2025

© Open Books, 2025

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Az első kiadást szerkesztette Sz. Molnár Szilvia

Olvasószerkesztő Takács Andrea

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-525-0

„A megtörténhetés illúzióját fenn kell tartani.
Ez az egyetlen törvény, mely az írót kötelezi.
Legjobb tehát úgy venni, hogy az egész
regény költött, aminthogy költött is.”

MIKSZÁTH KÁLMÁN

„Az én városom többször túlélte már,
hogy ott hevertek tornyai a házak lábainál.
Az én városom mikor ünnepre vár,
felragyognak a díszletek, a bonyolult mesevilág.
Néha-néha nem sokat látok a fénytől;
néha-néha van, amit értek
és vállalom, hogy érdekel
és sok utcában nem tévedek el.”

SZTEVANOVITY DUSÁN: Az én városom

ELSŐ RÉSZ

1.

A kormányzó háttal állt nekem, kezeit összekulcsolta a háta mögött, és tisztán láttam, hogy a jobb kézfeje remeg. A hatalmas franciaablakon nézett ki a Krisztina körútra, ám kétlem, hogy látott volna bármit is a forgalomból.

Mialatt torkomban dobogó szívvel vártam, hogy megszólaljon, egyre apám szavai visszhangoztak bennem: „Fiam, az egyenruhádon és a becsületeden soha nem eshet folt. Soha.” Az egyenruhám most is fess volt, mint mindig, de a becsületemről ugyanez nem volt elmondható.

Amint a kormányzó lassan hátrapillantott, még jobban kihúztam magam, bár se kedvem, se okom nem volt arra, hogy szálfaegyenesen álljak.

– Mi történt? – kérdezte Horthy olyan halkan, hogy alig hallottam, de nem is kellett hallanom, tudtam, hogy mit kérdez. Azt, amit egy apa ebben a helyzetben kérdezhet.

– A fiát, főméltóságú uram, a fiát… – hallgattam el egy pillanatra, mert nem tudtam, hogyan mondjam el neki azt, amit el kellett mondanom. Annak ellenére nem ment, hogy többször gyakoroltam magamban, mit és hogyan fogok mondani. – A fiát, Nickyt…

– Miklós a neve! – rivallt rám a kormányzó úgy, hogy a többiek is összerezzentek, mert nagyon ritkán emelte csak fel a hangját. Nagyon ritkán.

Most azonban felemelte, majd olyan gyorsan pördült meg, hogy a kávéscsészéjéből egy csöpp a szőnyegre hullott.

– Elnézést, főméltóságú uram – nyögtem, mert valójában nem tudtam, hogyan lehet ezt elmondani, gyakorolhattam magamban eleget. A Ludovikán mindenre megtanítottak, erre azonban nem. A fronton mindenre felkészítettek, erre azonban nem. – A fiát, főméltóságú uram, Miklóst, elrabolták – közöltem végül hangosan, egyszerűen és jól érthetően. Nem kellett cifráznom; pontosan ez történt.

Horthy nem felelt. Lassan letette a mellette álló kis asztalkára a kávéscsészéjét. A Zsolnay remegve koccant a csészealjhoz. A kormányzó rám emelte tekintetét, majd úgy rivallt rám, mint Somogyi tanár úr a negyedik bében, amikor sokadjára sem csináltam meg a gyökvonásokkal kapcsolatos algebra-házifeladatomat.

– Hogyhogy elrabolták?

És ahogy akkor, a negyedik bében, úgy most is megfeszültem, de válaszolni nem tudtam, mert a kormányzó megint az ablak felé fordult, megfogta a függönyt, és akkor sem tudta volna titkolni, hogy remeg a keze, ha akarja. A brokátfüggöny lassan, kísértetiesen követte keze remegését.

– Nickyt elrabolták… – ismételte halkan motyogva. – Nickyt el…

Nekem is fenntartásaim voltak ezzel a reggeli találkozóval kapcsolatban, ahogy másoknak is, de erre nem számítottam, nem számíthattam, pedig mindenre fel voltam készülve. És ha mi nem számítottunk rá, hogyan számíthatott volna rá a kormányzó? Amint reggel áthajtottunk az Erzsébet hídon, gondolatban mindenre felkészültem, arra azonban nem lehetett, hogy egy csapat német katona töri ránk az ajtót az Eskü téren, és fegyvert rántanak ránk.

A kormányzó megfordult, lassan odament az íróasztala előtt álló, magas hátú foteljához, és a karfába kapaszkodva leült. Miután pár pillanatig bámulta az oroszlánlábas dohányzóasztalon heverő bronz cigarettakínálót, rám emelte a tekintetét. A szeme véreres volt, a levegőt azonban nyugodtan szedte, csak az arca nyúlt meg nagyon. Augusztus vége óta szolgáltam őt, amikor is az egyik szárnysegédje lettem. Azóta egyre többször láttam sokkal öregebbnek a koránál, de ezzel mind így voltunk, akik az iroda munkáját segítettük. Az irodát pedig Nicky vezette.

A kormányzó beesett vállal, ölébe ejtett kézzel ült a fotelban, pontosan úgy, ahogy a nagyapám szokott, aki a krími háborúban túl közel állt az ágyúhoz, és rosszabb napjain nemhogy nem hallott, de nem is nagyon tudta, hogy hol van. Megköszörültem a torkom, mert nem tudtam, hogy a kormányzó mit akar tenni: hallgatni vagy inkább a részleteket hallani. A hangra felkapta a fejét, és bosszúsan, kurtán mordult rám.

– Mondja már, mi történt, hadnagy! – intett türelmetlenül. – Mire vár?

Tapsra? Engedélyre? Parancsra? Sült galambra?

– Igenis, főméltóságú uram. – Kezemet szorosan a hátam mögött tartottam, bal kezemmel átfogtam a jobb csuklómat, sapkámat a hónom alá szorítottam, és sorolni kezdtem, hogy mi történt. Egy percre sem kellett megállnom gondolkodni, mert amikor fél órája kocsiba vágtam magam, és a Vár felé indultam csikorgó kerekekkel, a legapróbb részleteket is rögzítettem magamban, hiszen tudtam, hogy nemcsak közvetlen felettesemnek, Tost Gyula alezredesnek kell beszámolnom, hanem magának a kormányzónak is.

– Reggel fél kilenckor ültünk autóba a főbejárat előtt – böktem a fejemmel hátra, a palota főbejárata felé. – A testőrség parancsnokának utasítása értelmében az egyik autót én vezettem, és egy testőr meg főméltóságú uram fia ült benne, a másik autóban pedig három testőr utazott. Lassan tudtunk csak legurulni a Várból a köd miatt… – Kinéztem az ablakon, de a ködnek nyoma sem volt már, ahogy büszkeségemnek sem nagyon.

2.

Amikor két órával korábban Tost Gyula alezredes, a kormányzó másik szárnysegédje lekísért a lépcsőn a járó motorral várakozó Mercedeshez, nem álltam meg, hogy vissza ne forduljak.

– Alezredes úr, nem hiszem, hogy jó ötlet ez a találkozó ezzel a dr. Wolffal.

– Az nem a maga feladata, hadnagy, hogy az iroda ötleteit minősítse – felelte Tost alezredes, és amint megrebbent a jobb szemhéja, tudtam, hogy csak azt ismétli, amit mondania kell.

– Igenis.

– A maga feladata az, hogy biztosítsa Nicky testi épségét. Semmi más.

Félreálltam, mert az ajtóban megjelent a kormányzó fia. Járása most különösen bizonytalannak látszott. Egy régi balesete miatt a lábát úgy tartotta, mintha minden pillanatban ki akarna fordulni, arca merev volt, és nem szólt semmit, csak elment mellettünk, majd beült a Mercedesbe. A másik autóban, egy sötétkék Opelben, már ott ült a testőrség három tagja, én pedig fejembe csaptam a sapkámat, tisztelegtem Tost alezredesnek, és beültem a Mercedes kormánya mögé. A kocsi lassan, lomhán, szinte vonakodva indult el. Nem csoda, hiszen a W230-as karosszériája páncélozott, a motor teljesítményét azonban nem növelték meg, így nemcsak lassan indult, de lassan is gyorsult, lomhán haladt és komótosan állt meg, ennek ellenére én szerettem az autót. Nicky igényeinek megfelelően alakították ki a belsejét, amiért én kifejezetten hálás voltam, mert a bőrülést például soha nem szerettem.

Hallottam, hogy mutatóujjával idegesen kapargatja az ülését borító francia vásznat, és ugyan Tost alezredes a lelkemre kötötte, hogy ne zaklassam a kérdéseimmel, mégis odafordultam hozzá.

– Ki tud a találkozóról, uram?

– Miért kérdi? – Nicky a balesete óta rövid mondatokban beszélt, ami nekem eleinte fel sem tűnt, hiszen ritkán voltak körülöttem szószátyár emberek.

– Uram, valamiért úgy érzem, hogy nincs minden rendben ezzel a megbeszéléssel.

– Bornemisszában kétkedik?

Nem, nem Bornemissza Félixben kételkedtem, aki a Magyar Folyam- és Tengerhajózási Társaság elnökeként egymaga többet tett a fegyverszünetért a szovjettel, mint a parlament két háza együttvéve. Ezt a találkozót is Bornemissza szervezte, de nekem nem vele szemben voltak fenntartásaim, hanem ezzel a semmiből hirtelen előkerült dr. Wolffal szemben.

– Uram – kezdtem, kezemet a kormányon pihentetve. – Az Államvédelmi Központ semmit sem tudott kideríteni erről a dr. Wolfról, pedig maga Ujszászy vezérőrnagy vette kezébe az ügyet.

– Ez mit, mit, mit… mit bizonyít? – kérdezte Nicky, nekem pedig a szemem sem rebben, amiért megint elakadt. Beszédhibája csak akkor jött elő, ha ideges volt. Mint például most.

– Azt, hogy nem Tito küldte – feleltem.

– Vagy azt, hogy… – kezdte Nicky, aztán elhallgatott. Rápillantottam.

Szájával egy szót formált, de csak lassan sikerült kimondania.

– Toti… Tito… ennyire ügyes.

– Annyira ügyes, hogy senki sem hallott még az emberéről? – kérdeztem, de azt már nem tettem hozzá, hogy ennyire senki sem lehet ügyes.

– Majd kiderül – legyintett Nicky, aztán elővett egy cigarettát, de kiesett az ujjai közül, és a padlóra hullt.

– Rohadt élet! – szaladt ki a száján a káromkodás. Nicky a kormányzó előtt soha nem átkozódott, mások előtt is csak nagyon ritkán. Mire kihúzott egy újabb szálat, már nyújtottam is neki a tüzet. Ő enyhén remegő bal kezével a lángba tartotta a cigarettát, de rögtön ki is fújta a füstöt. Nem volt oda a cigarettáért, ahogy én sem, de én legalább nem szívtam. Amint kiértünk a Dísz térre, lassítottam, mert tudtam, hogy Nicky nem szereti az erős kanyarokat, ezért is hagyta benne a kocsiban az eredeti motort. Mindig azt mondta, ahová ez a Mercedes nem tudja elvinni, oda nem is érdemes elmennie. A téren német katonák álltak egy terepjárónak támaszkodva. Kettő közülük suhanc volt még, rosszképű külvárosi kölykök, akik ahelyett, hogy nagydarab és kelletlen bajor tehenészlányokat kergettek volna valahol a Fekete-erdő mélyén, Budán, a Vár előtt állomásoztak, és csak az isten a megmondhatója, hogy mit láttak már eddig, és mire voltak képesek. Elég időt töltöttem én is a keleti fronton, nem lettem volna meglepve, ha a suhancok valójában harcedzett veteránok lettek volna.

A kocsi lágyan ringatózott a macskaköveken, ahogy ráfordultunk a Hunyadi János útra. Jobbra, a kaszárnya épülete előtt két honvéd állt komoran, az épület melletti parkból pedig eltűntek a mókusok. Nem szerettem különösebben a mókusokat, de nem akartam igazat adni a pletykának, hogy vannak, akik ráfanyalodnak a rágcsálókra. Azt sokkal hihetőbb elméletnek tartottam, hogy elfogyott a dió, a mogyoró meg a makk, nem találtak ennivalót, összepakoltak, és elköltöztek a Vérmezőre. Ott még az éghajlat is kedvezőbb.

Megvártam, amíg Nicky összeszedi magát.

– Majd kiderül, majd kiderül – ismételgette magát. – Most ezt kell mennünk… – Mélyet szívott a cigarettából, aztán lassan kijavította magát. – Ezt kell tennünk.

Én a magam részéről sem Titóban, sem a partizánjaiban nem bíztam, de szerencsére nem is nekem kellett vezetnem a fegyverszüneti irodát.

Lassítottam, mert a Várdombot borító bokros rengetegből egy szakadt télikabátba burkolt tizenévesforma gyerek szaladt elő, kezében egy ölnyi fával, mögötte meg egy ötvenes nő szedte a lábát, és az öklét rázta, szürke hajfonata kibuggyant a hanyagul megkötött kendő alól. Miután eltűntek az egyik lépcsőn, felengedtem a kuplungot, és sebességbe tettem a kocsit. A Mercedes olyan nehéz volt, hogy alig akart elindulni a meredek lejtőn. A visszapillantóba néztem. A testőrök szorosan követtek minket. A szélvédőn pár esőcsepp koppant. Felnéztem az égre. Alig láttam belőle valamit a ködtől, de amit láttam, az szürke volt.

A Clark Ádám térre érve erősen kellett fékeznem, mert egy busz nem adta meg az elsőbbséget. A sofőr rántott egyet a kormányon, mire az utasok mind egy kicsit jobbra dőltek, aztán a megkopott festésű Rába befordult az alagútba, és csak egy nagy füstfelhő maradt mögötte. Ráfordultam a Zita királyné útra, majd az órámra pillantottam, és láttam, hogy háromnegyed kilenc is elmúlt már. A lomha Mercedes egyik előnye az volt, hogy bátran elengedhettem a kormányt, vajmi kevés dolog tudta volna eltéríteni a kocsit.

Nicky megnyúlt arccal, fáradt szeme alatt táskákkal ült hátul, és fújta a füstöt. Ellenőriztem a fegyveremet, de kibiztosítani még nem akartam. A testőrök szorosan mögöttünk jöttek, én meg a folyó felé kaptam a fejem, mert valami mozgást láttam arrafelé. Csak a folyami őrség egyik hajója rugaszkodott el a parttól. A Parlament a távolban úgy gubbasztott a Duna partján, akár egy melegedő koldus, akinek a térde szinte a nyakába lóg.

Az Erzsébet hídon alig volt forgalom, gyorsan odaértünk az Eskü térre.

Vasárnap lévén a templomból ki-kiléptek emberek, de korántsem olyan sokan, mint tavasszal.

Amint bekanyarodtam a térre, Nicky kiegyenesedett, lehúzta az ablakot, és kidobta a csikket. Nyakkendőjét megigazította, és körbepillantott. Lehet, hogy feltűnt neki a két zárt platójú, hatkerekű Einheits teherautó. Semmi sem utalt arra, hogy katonai gépjárművek lettek volna, bár a rendszámuk kétséget kizáróan német volt. Zöld festésük megkopott, ponyvájukon nem volt jelzés.

– Uram – szólítottam meg, miközben megállítottam az autót, de a motort hagytam járni.

Nicky úgy nézett rám, mintha egy fontos gondolatmenetet szakítottam volna félbe. Nem szólt semmit, csak a szemöldökét húzta fel.

– Uram, látja azt a két teherautót?

Nicky bólintott.

– Ezeket a két és fél tonnás Einheits teherautókat a Wehrmacht használja, uram.

3.

Nicky keze ott ragadt egy hosszú pillanatra a kilincsen, tétovázott felhúzott vállal és kicsavart felsőtesttel, és miközben a kesztyűtartót bámulta, szája szavakat formált, de hogy mit akart mondani, nem tudhattam.

Ekkor kinyílt a kocsi ajtaja. Az egyik testőr állt előtte, Nicky meg majdnem kiesett a Mercedesből, annyira markolta a kilincset. Én is kiszálltam, és rögtön végigsimítottam egyenruhám zubbonyán. Sapkámat megigazítottam, kesztyűmet felhúztam, és körbepillantottam.

A Nagyboldogasszony templomának ajtaján éppen kilépett valaki, és megcsapta fülemet az éneklő gyülekezet meg az orgona hangja. Mögöttem, az Erzsébet hídon egy Hangya teherkocsi zihált, mintha legalább egy hengere nem járt volna. Az előttem álló két teherautón semmiféle megkülönböztető jelzést nem láttam: ha német katonai járművek voltak is, a tényt gondosan álcázták. A két teherkocsi nem közvetlenül a Bornemissza irodájának helyet adó, négyemeletes épület előtt parkolt, hanem egy kicsivel lejjebb, viszont mindkét jármű platója az épület bejárata felé nézett.

Odaintettem magamhoz a testőröket.

– Maguk ketten – mutattam a két fiatalabbikra –, itt maradnak lenn!

– Értettük!

– Maga meg velünk jön! – mondtam a harmadiknak.

– Értettem!

Nicky türelmetlenül igazított egyet a kalapján.

– Jöjjön, Wertheimer – szólt türelmetlenül.

– Azonnal, de előtte megnézem még azt a két teherkocsit. Van időnk, uram – feleltem az órámra pillantva. Öt perc kilencig. Körbenéztem, de semmi gyanús mozgást nem észleltem. A teherkocsikhoz siettem, mert kellemetlen előérzet töltött el. Nem tartottam attól, hogy SS-tisztek ugranak le a platóról és tüzet nyitnak ránk, ám az meglepett, hogy mindkét Einheits volánja mögött alvó, középkorú férfiakat találtam. Az egyik a kormányra borulva hortyogott, a másik meg hátradőlt a vezetőülésben, és kalapját a szemére húzta.

– Jöjjön már! – rivallt rám Nicky szokatlanul éles hangon. Sarkon fordultam, és ahogy elmentem az egyik teherautó mellett, megérintettem a ponyvát, hátha felfedi a titkát, de azt leszámítva, hogy a kesztyűm tiszta maradt – ami elég szokatlan dolog egy felponyvázott teherkocsitól október közepén –, mást nem tapasztaltam.

Az épület kapuja nyitva állt. Mindketten ismertük a járást, mivel többször is megfordultunk már Bornemissza irodájában. Én mentem elöl, mögöttem Nicky, hátul pedig a testőr. A lift már nem működött egy ideje, úgyhogy gyalog indultunk el felfelé. A lépcsőházban semmi mozgást nem láttunk, ám emiatt sem gyanakodtam, hiszen valahányszor itt jártunk, a ház élettelennek látszott, mint a város központjában meghúzódó megannyi épület: akinek pénze van, az szebb helyre költözik a zaj elől, akinek meg nincs, az kiadja a lakását irodának, és az árából már egy kisebb villát is tud bérelni Solymáron. Nekem ugyan eszem ágában nem lenne Solymárra költözni, de nincs is lakásom az Eskü téren. Igaz, máshol sincs.

Nem siettem, mert nem siethettem Nicky miatt. Jobb lábát kicsit húzta, ami viszont csak akkor zavarta, és csak akkor vált láthatóvá, ha lépcsőt kellett másznia. A második emeleti fordulónál megint az órámra néztem.

Kilenc óra múlt egy perccel. Helyes. Nem szerencsés, ha a kormányzó fia pont időben ér oda egy találkozóra.

Nicky megállt, és lenézett az udvarra. Egy fikusz árválkodott az egyik sarokban, ezt sem öntözte már senki. Nicky levette a kalapját, és beletúrt hátrafésült fekete hajába. Ha tippelnem kellett volna Szotyorinál, a bukmékeremnél, hogy melyikünk az idegesebb, egészen eddig a pillanatig azt mondtam volna, hogy én. (Az már más kérdés, hogy Szotyori milyen oddszra fizetett volna.) Nicky erősen szorította a korlátot, körmei és ujjbegyei elfehéredtek.

– Továbbmehetünk, uram? – kérdeztem halkan.

– Igen – felelte, majd kihúzta magát, és lendületesen nekiindult, egész hamar feljutottunk a negyedikre. Bornemissza lakása az épület nyugati oldalán helyezkedett el, és ahogy közeledtünk, szóltam a testőrnek, hogy maradjon majd az ajtó előtt, és rajtunk, valamint Bornemisszán kívül senkit ne engedjen se be, se ki. Közben odaértünk, a testőr tisztelgett, a sarka összecsattant, én pedig lenyomtam a kilincset, és beléptem a lakásba. Az előszobában félhomály honolt, az összes ajtó nyitva állt, a gang felől nem érkezett semmi fény. Intettem Nickynek, hogy várjon egy pillanatot. A nappali ajtajához siettem, miközben elmentem a konyha, az egykori cselédszoba és a fürdőszoba mellett. A nappaliba benézve mindent rendben találtam, üres volt. Szóval Tito különleges ügynöke vagy nem ismeri az óra fogalmát, vagy nem részesült megfelelő neveltetésben. Mivel Tito különleges ügynökéről volt szó, a második lehetőséget tartottam a valószínűbbnek, de azért az elsőt sem zártam ki teljesen. Bornemisszával úgy egyeztünk meg előző este, hogy a nagyobb biztonság érdekében ő már háromnegyed kilenckor kinyitja a lakást, és egy közeli kávéházban vár majd ránk.

Kitártam a nappali ajtaját, és intettem Nickynek, hogy jöjjön. Közben a fegyveremet meglazítottam a tokjában, és kibiztosítottam. Nem szerencsés megoldás, pláne ezeknél a sprőd tokoknál, de nem akartam semmit a véletlenre bízni. Nicky belépett, körbepillantott, aztán az ablakhoz ment, félrehúzta a horgolt függönyt, és lenézett a Dunára.

Megint az órámra pillantottam. Kilenc óra múlt öt perccel.

– Uram, ha öt perc múlva sem érkezik meg dr. Wolf, azonnal távozunk.

– Dehogy megyünk el – vágta rá Nicky idegesen.

– Uram, arra kérem, bízzon bennem – léptem feléje. Nicky az elmúlt két hónapban egyre bizalmatlanabb lett mindenkivel szemben, és ebben nem volt egyedül. A kormányzó közvetlen környezetében uralkodó és mindenkire kiterjedő paranoia engem is lassan hatalmába kerített. Mindenkiben árulót gyanítottunk, ami nem volt csoda, mert egy maroknyi embert leszámítva boldog-boldogtalan a németek szekerét tolta, vagy úgy, hogy a kormány működéséről napi rendszerességgel tájékoztatták a Harmadik Birodalom helytartóját, azt a nyálkás Veesenmayert, vagy úgy, hogy egyszerűen hagyták, hogy a németek azt csináljanak, amit akarnak.

Rossz előérzetem volt, valami nem volt rendjén, valamitől görcsbe rándult a gyomrom.

– Indulunk! – néztem az órámra, aztán Nickyre, végül az ajtóra, de tudtam, hogy elkéstem. Dr. Wolf megérkezett. Nem egyedül és nem fegyvertelenül.

És ha ez nem lett volna elég, nem szerbül kiáltott ránk.

4.

– Halt! Keine Bewegung! – kiáltotta a férfi, aki berontott a nappaliba.

Kezében egy Walther PPK-t tartott, mögötte négy katona állt, kezükben egy-egy StG44-essel, a Wehrmacht egyik legkiválóbb gépkarabélyával.

Nicky lába megroggyant, a kezét azonban nem emelte fel. A kis csapat élén álló férfi erőteljes vonásait egy régi sebhely szántotta keresztül, vékonyra nyírt bajsza olyan volt, akár egy soroksári jampecé, tányérsapkáját a homlokára tolta fel. Váll-lapjai alapján őrnagy volt.

Azonnal a fegyveremért nyúltam, de a férfi a fejét rázta.

– Ich würde das nicht tun.

Ha egyedül vagyok, és nem mered rám négy gépkarabély csöve, nem különösebben érdekelt volna, hogy mit tenne a helyemben a német tiszt, és mit nem, csakhogy nem voltam egyedül, és hirtelen megdermedtem, mert az előszoba felől lövések dörrentek. Az egyik közlegény szeme fennakadt, a padlóra rogyott, és bugyborékolt a vér a szájából. Az őrnagy arcára hideg mosoly ült ki, és meg sem rezzent a feje, amikor az egyik embere két lövést eresztett meg az előszoba irányába, én meg hallottam, ahogy a testőrünk eldől.

Az egyik embere megkérdezte a tisztet, hogy mit tegyenek. Az őrnagy egy pillanatra levette a tekintetét rólam, mire én azonnal a pisztolyomért nyúltam. Éppen eleget gyakoroltam a mozdulatot a Ludovikában, és majdnem olyan gyorsan rántottam elő a fegyveremet, mint a cowboyok szokták a filléres regényújságokban. Még elsütni is volt időm a 37M-emet, de csak egyszer. A golyó a bal oldalon álló katona vállába fúródott, és ahogy a katona feljajdult, az őrnagy is megpördült, majd célzás nélkül rám lőtt. Talán tényleg így akarta, talán neki sem ment annyira a célzás, a lövedék mindenesetre csak súrolta a bordáimat, ahogy eltalált.

Megrándultam, és leeresztettem a fegyveremet. Az őrnagy intett az egyik emberének, aki elém lépett, és arcán leplezetlen élvezettel állcsúcson vágott a puskatussal.

Erre nem lehet felkészülni, csak reménykedni két dologban: először abban, hogy se fog, se állkapocs nem törik, másfelől meg abban, hogy az ember nem veszti el az eszméletét. A katona persze apait-anyait beleadott az ütésbe, így sejtettem, hogy mire lehet számítani. Reccsent valami a számban, és a fájdalom erős volt, ugyanakkor nem kibírhatatlan, és még az eszméletemet sem veszítettem el, csak térdre rogytam, és pár másodperc kiesett az emlékezetemből. Megráztam a fejem, és felpillantottam.

Két katona fogta le Nickyt, aki úgy küzdött, mint egy utcagyerek, amikor a nagyobbak meg akarják verni azért az ötfilléresért, amit reggel keresett a piacon. Rúgott, karmolt, harapott, vonaglott, és akkor sem hagyta abba, amikor az őrnagy eléje állt, és a homlokára fogta a fegyvert. Nickyről a beszédhibája miatt azt tartották, hogy az esze is megrövidült, pedig nem.

Ahogy én, úgy ő is pontosan tudta, hogy a tiszt nem fogja meghúzni a ravaszt.

Ezek nem partizánok voltak, ezeknek semmi közük nem volt Titóhoz, ezek német kommandósok voltak, akiket nem azért küldték, hogy megöljék Nickyt.

Egy testőr még belefért, bár nem tudtam, hogy mi van a két másikkal, akiket lenn hagytam az ajtó előtt.

Fel akartam állni, de a tiszt rám rivallt:

– Bleib, wo du bist!

Az egyik katona felém fordította a gépkarabély csövét, én meg inkább térdepeltem tovább, mert egy StG44-es nem az a fegyver, amivel viccelni lehet. Láttam az ukrán fronton, hogy mire képes, viszont Nicky segítségére akartam sietni, aki továbbra is küzdött. A katona közben közelebb lépett hozzám, és a halántékomhoz nyomta a fegyver csövét, amely még meleg volt, hiszen alig egy perce lőtte agyon vele a testőrünket.

Az őrnagy ekkor megelégelte Nicky küzdelmét, odalépett hozzá, és ököllel állon vágta. Nicky az ütéstől ugyan nem kábult el, de a vergődést abbahagyta. Aztán a tiszt a szőnyegre mutatott, kurtán utasította az embereit, akik azonnal a hátukra vetették gépkarabélyaikat, leemelték róla az erősen vérző, de még életben lévő társukat, lerugdosták róla a székeket, letolták róla az íróasztalt, aztán megragadták Nickyt, és a szőnyeg közepére lökték.

Nem hittem a szememnek. Ráadásul olyan gyorsan történt minden, hogy meg sem bírtam mozdulni. Nicky úgy megdöbbent, hogy még tiltakozni sem mert. A két katona hatékony és gyakorlott mozdulatokkal felcsavarta a szőnyeget, majd a vállukra kapták, és elindultak vele kifelé. A tiszt intett a harmadik emberének, aki faképnél hagyva leguggolt a sebesült bajtársa mellé, a válla alá nyúlt, és egy erőteljes mozdulattal felhúzta, majd segített neki kibotorkálni a nappaliból.

A tiszt elém állt, így közelről is megnézhettem az arcát, amelyet nagyon ismerősnek találtam.

– Folgen Sie uns, werden die beiden Wachen tot sein.

Nem beszélek németül, de annyit értettem belőle, hogy ne kövessem őket, mert meghalnak a testőrök. A saját halálom nem érdekelt, de Nickyé meg az embereimé igen, ezért megvártam, amíg a sebhelyes arcú férfi halálos nyugalommal hátat fordít nekem, és kisétál a nappaliból. Feltápászkodtam, és az ablakhoz siettem.

A két teherautó közben közvetlenül az épület bejárata elé tolatott, mindkettő ponyvája fel volt hajtva. A két testőrt három katona tartotta sakkban. Az utcán egyetlen lélek sem járt, vagy ha igen, hát nem merészkedett elő. Megtántorodtam, és a vastag bársonyfüggönybe kapaszkodtam. Az utcán megjelent a két katona a szőnyeggel, és úgy dobták fel a platóra, mintha nem először csinálták volna. Átfutott az agyamon, hogy talán költöztetők voltak a háború előtt, vagy csak nagyon belejöttek a Waffen-SS kommandójának alvilági gyakorlatába, mindenesetre pillanatok alatt felugrottak a platóra Nicky mellé, miközben társaik lehúzták és rögzítették a ponyvát, majd felugrottak a másik Einheitsra. Miután az őrnagy is beszállt a fülkébe, a két teherkocsi lassan és komótosan elindult az úton, mintha semmi sem történt volna.

Ahogy lefelé botorkáltam a lépcsőn, egyre csak az járt az eszemben: hogyan fogom én mindezt elmondani a kormányzónak? Hogy az egyetlen gyermekét is elrabolták. Aztán a lépcsőfordulóhoz érve megálltam, megtapogattam a golyó ütötte sebet a bal oldalamon, és lenéztem arra a nyomorult fikuszra. Rájöttem, hogy a kormányzó egyáltalán nem érdekes. Az sokkal érdekesebb, hogy mi lesz most velünk. Hiszen a nácik nem véletlenül rabolták el Nickyt, nem véletlenül adta ki magát Tito követének az a sebhelyes arcú, bajuszos őrnagy. A németek mindent tudnak. Tudnak a fegyverszüneti tárgyalásokról, tudnak arról, hogy ki akarunk ugrani a háborúból, tudnak arról, hogy ellenük akarunk fordulni. Márpedig ha ez így van, akkor annak az istennek sem segít rajtunk az irgalma, akiben nem hiszek.

5.

– És hogy van az a testőr, akit meglőttek? – kérdezte Horthy. A hangja kaparós volt, és bizonytalan.

– Meghalt, uram – feleltem. – Amint visszaértem, azonnal szóltam Lázár Károly altábornagynak, hogy mi történt. Biztosított a felől, hogy mindent elintéz.

– És a két másik testőr? – kérdezte Ambrózy Gyula.

– Ott hagytam őket Janovics holtteste mellett – feleltem, és majdnem kicsúszott a számon, hogy Gyula bátyám, de még időben észbe kaptam. A kormányzó Kabinetirodájának vezetőjét még akkor sem Gyulabátyámozhatom, ha gyerekként legalább annyit lovagoltam az ő térdén, mint az apámén.

– Tehát Veesenmayer mindent tud? – kérdezte a kormányzó, de lehet, hogy a kérdőjelet csak én hallottam oda a mondat végére, hiszen a Harmadik Birodalom teljhatalmú követe mindig mindent tudott.

– Attól tartok, igen – bólintott Ambrózy, aztán levette a szemüvegét, és megdörzsölte a szemét. Az acélkeretes, régimódi okuláré a kezében lógott, ahogy felnézett az íróasztal mellett álló, irdatlan méretű, német ingaórára.

– Főméltóságú uram, a Koronatanács ülése elkezdődött.

Horthy mély levegőt vett, mindkét kezével a fotel karfájára támaszkodott, és szokatlan ruganyossággal állt fel. Megigazította nyakkendőjét, angol öltönye szokás szerint tökéletesen állt rajta, és az ajtóhoz indult, amelyen főhadsegéde, Vattay Antal nyitott be az imént.

– Főméltóságú uram.

– Maga nem jön, Ambrózy? – kérdezte Horthy az ajtóból visszafordulva.

– Egy perc, és megyek én is. Van még valami, ami nem tűr halasztást – felelte Ambrózy kimérten.

– Micsoda?

– Személyes jellegű ügy, uram.

– Ne teremtse le Wertheimert a kelleténél jobban – jegyezte meg a kormányzó. – Nem ő tehet róla.

De igen, akartam mondani, és mondtam is volna, ha Ambrózy tekintete belém nem fojtja a szót. Én voltam a rangidős tiszt az Eskü téren, a felelősség is az enyém volt hát. Ez nem döntés és vélemény kérdése, hanem tény.

Ahogy Ambrózy Gyula ellépett a Krisztinavárosra nyíló ablak előtt, a ritkán előbukkanó nap megcsillant a szemüvegén. A lencse piszkos volt, ujjlenyomatos, Ambrózy arca pedig rá egyáltalán nem jellemző módon borostás. Nyakkendője a helyén állt, de inggallérja már nem volt tiszta.

Elém állt, és gyorsan, szinte pattogva beszélni kezdett.

– Miklós, a helyzet súlyosabb, mint hittük…

– Az én hibám – vágtam közbe. – Egyedül az én hibám. Előre kellett volna látnom, hogy ez a dr. Wolf…

Ambrózy bosszúsan rántott egyet a fején.

– Dehogy volt a te hibád. Ez az egész találkozó egy szarvashiba volt, Nickyt fegyverrel sem lehetett volna visszatartani. El akart menni, és ez ellen semmit sem tehettünk – legyintett. – De nem is ez a fontos.

– Nem?

Ambrózy csak a fejét rázta, egészen apró és lassú mozdulatokkal. Soha nem láttam még ilyen sápadtnak. Legutóbb akkor, amikor hírét vette a kormányzóhelyettes halálának.

– Fel kell készülnünk a legrosszabbra – nézett a szemembe, aztán elővett egy cigarettát, és remegő kézzel rágyújtott. A cigaretta fodrozódva izzott, akár a petárda vége, mielőtt eldurranna. – A legrosszabbra – ismételte.

Az utóbbi pár hónap alatt egyre többször kellett elgondolkodnunk azon, hogy mi lehet a legrosszabb dolog, ami az országgal történhet.

– Veesenmayer minden tud – folytatta Ambrózy. Gyorsan, kapkodva beszélt, eleve száraz hangja szinte porzott. – Sőt, még az is lehet, hogy ő rendelte el Nicky elrablását. És ha tud a jugoszláv partizánokkal folytatott tárgyalásainkról, akkor tud a moszkvai követeinkről is. Ha pedig tud a fegyverszüneti tárgyalásokról, akkor…

– Akkor a kormánynak mennie kell – fejeztem be, Ambrózy azonban keserűen csóválta a fejét.

– Még ha csak a kormánynak kellene mennie – vágott az asztalra ököllel.

– Alighanem magának a kormányzónak is távoznia kell.

Ezt eddig soha nem mondtuk ki. Mindenről beszéltünk, minden eshetőséget megvitattunk, még arra is felkészültünk mélyen a lelkünkben, hogy a nácik tudomást szerezhetnek a szovjettel kötendő békével kapcsolatos terveinkről, azt azonban még én is nehezen képzeltem el, hogy a kormányzónak valaha is mennie kelljen, pedig március óta egyre erősödött bennem az érzés, mely szerint Horthy nincsen tisztában az eseményekkel. Ezt persze nem mertem elmondani senkinek, még Ambrózynak sem. A kormányzó szerepét, helyét és döntéseit soha nem vitattuk meg, az egyenlő lett volna a felségárulással, noha felség sem volt, akinek a nevében Horthy kormányzott volna.

A kormányzó távozásának gondolatára jeges rémület mart belém, amilyet még a legnagyobb ágyútűzben sem éreztem az ukrán fronton. Nem a kormányzót sajnáltam, nem magamat féltettem, hanem hirtelen ráébredtem arra, hogy ha Horthy távozni kényszerül, akkor mindennek vége. Ha a nácik a kormányzót is elmozdítják, akkor azt csinálnak, amit akarnak. Jön Szálasi meg a sleppje, márpedig ennél több közveszélyes elmeháborodottat csak a Lipóton lehet találni, ott is csak elvétve.

– Mit tehetek? – kérdeztem nyugodt hangon.

– Van egy ember, akit ki kell juttatnod az országból, Miklós. Azonnal.

– A kormányzót? – kérdeztem, ám alig mondtam ki a szót, én magam is éreztem, mekkora ostobaságot kérdeztem.

Ambrózy rám emelte szürke szemét.

– Dehogyis. A kormányzó nem hagyja el az országot. – Elhallgatott egy pillanatra. – A kormányzó nem hagyhatja el az országot. – Egy pillanatra mindketten elhallgattunk, amint szavainak jelentését és súlyát emésztgettük.

– Kiről van szó? – szólaltam meg végül.

– Erről az emberről – felelte, és átnyújtott egy kétrét hajtott cetlit.

Elvettem, és kinyitottam. Egy ismeretlen név állt rajta, meg egy terézvárosi cím.

– Ki ez a Mazalán?

– Egy geológus, aki… – kezdte Ambrózy, de ekkor kinyílt az ajtó, és Vattay Antal nézett be rajta.

– A Koronatanács elkezdődött – közölte vékony hangján.

– Azonnal megyek – felelte Ambrózy.

– A kormányzó azzal küldött, hogy a jelenléte nem tűr halasztást – lépett be a dolgozószobába Vattay.

Ambrózy erre megindult, ám mielőtt eltűnt volna az ajtókeretben, utánaszóltam:

– És hová vigyem?

Ambrózy megállt, jobb kezével megfogta a félig nyitott ajtót, baljával pedig felrakta a szemüvegét.

– Mindegy, csak nyugatra tarts vele. Én sem akarom tudni, hogy hová viszed. De mihamarabb el kell tűnnie az országból. Értetted, Miklós?

Mihamarabb! Ha a kormányzót elmozdítják, senki sem tudhatja, hogy hol van ez az ember. Senki.

6.

Mazalán Elemér

Eötvös utca 6.

Csak akkor néztem meg alaposan a cetlit, amikor beültem Lázár Károly Opel Kadettjába. A barna kis kocsi új korában sem volt valami nagyszerű autó, és az az öt év, amióta a testőrség parancsnoka használta, nem sokat javított az állapotán. Lázár legendásan rossz sofőr volt, állandóan belegabalyodott a kuplungba, esze ágában sem volt a keréknyomást ellenőrizni, olajat is csak akkor cseréltetett benne, amikor a kereket fújatta fel, egyszóval csak reménykedni tudtam abban, hogy eljutok vele a Mussolini térig. Beindítottam a motort, és amikor megláttam magam mögött a rettenetes füstfelhőt, majd meghallottam a motor kelletlen, tüdőbajos köhögését, lassan kigurultam a belső udvarról, aztán a Sándor-palotával átellenben le is húzódtam, hogy ne a palota előtt bűzölögjek. Hagytam járni a motort, hátha kiköhögi magát.

Senki sem járt a Szent György úton, és a köd is kezdett felemelkedni Buda felől. A város fázósan húzta össze magát ezen a délelőttön. A mellvédnél egy idős asszony veszekedett kövérkés kutyájával. Hogy miből és mivel etette azt a dagadt tacskót, elképzelni sem tudtam, de a kutya jobb bőrben volt a gazdájánál.

Mazalán Elemér. A név semmit sem mondott nekem. Geológus. Ez sem sokat. Annyit tudtam, hogy nem földmérő, mert azt geodétának hívják, bár biztos voltam abban, hogy legalább egy geodéta nekem jönne a botjával, ha kiderülne, hogy leföldmérőztem. Mazalán Elemér. Még csak nem is sejtettem, miért lehet annyira fontos kijuttatnom az országból, hogy még Ambrózy sem akarja tudni, hogy hová. Mit tudhat ez a földtudós, ami ennyire fontossá teszi?

Akármi is volt az, azt már láttam, hogy nem ezzel az Opellel megyünk nyugatra, mert a motor annyira kihagyott, hogy attól tartottam, előbb-utóbb le fog állni. Ráléptem a gázra, mire a kocsiszekrény úgy megrázkódott, mintha legalábbis szántásban mennék vele. De elindult, és éppen a Dísz tér felé közeledtem, amikor meglepve láttam, hogy a macskaköveken nemcsak az a magányos terepjáró áll, amelyik reggel, hanem egy másik is csatlakozott hozzá, sőt még egy Opel Blitz is parkolt mellette. Ennek a teherkocsinak nyitott volt a platója, három-négy német ült rajta, és fegyvereikre támaszkodva a palotát nézték. Erősen reméltem, hogy a Kadettnak nincsen utógyújtása, mert ha nekiáll durrogni a kipufogó, ezek a legények gond nélkül tüzet nyitnak rám.

A kis Kadett morogva és csikorogva gurult el a katonák előtt, én meg erősen fogtam a kormányt, ahogy a Tárnok utca macskakövein zötykölődtünk. A Szentháromság téren nyoma sem volt a szokott vasárnapi forgatagnak, a Mátyás-templomba is csak pár elszánt hívő lépett be lehajtott fejjel.

Egészen a Margit hídig azon gondolkodtam, hogyan is fogom meggyőzni ezt a Mazalánt, hogy jöjjön velem. A cetlin kívül semmi sem bizonyította, hogy a kormányzó Kabinetirodájának főnöke küldött, de még ha lett volna is nálam hivatalos papír, azzal sem megyek sokra. Mi van, ha eleve nem hisz nekem? Mi van, ha elzavar a francba? Le nem üthetem, hogy magammal vigyem. És még ha fegyvert fogok is rá, le azért mégsem lőhetem, mert nem azt a parancsot kaptam, hogy golyót eresszek ebbe a titokzatos geológusba, hanem hogy élve kijuttassam az országból. A legnagyobb munka az lesz, hogy meggyőzzem, tartson velem, mert veszélyben van. Mégis miféle veszélynek lehet kitéve egy geológus? Otthon felejti a körzőjét meg a távcsövét, és nem tud földet mérni?

A Jászai Mari térnél az Opel hatalmasat durrant, akkorát, hogy azt hittem, leszakadt a kipufogó. De szerencsére nem szakadt le, és a zajra alig páran kapták csak fel a fejüket. Szeptember eleje óta bombázták Pestet intenzíven a szövetségesek, és három hétig alig múlt el éjjel, hogy ne hallottuk volna a B–24-esek lassú és pokoli moraját. A vérmesebb nácipártiak azzal riogatták az embereket, hogy megszámlálhatatlan polgári áldozata lesz a támadásoknak, és a Hadügyminisztériumból érkező tisztek arcán is kifejezett örömet láttam, amikor a légitámadásokról szóló híreket hozták. Az egyik alhadnagy szeptember közepén bizalmasan elárulta nekem, hogy minél több polgári áldozata van a bombázásoknak, annál elszántabb lesz a nemzet, hogy a Német Birodalom oldalán harcolva vezessék győzelemre a magyar fajt.

Vagy valami hasonló baromságot, már nem emlékszem, csak az önelégült, dagadt pofájára, amelybe a legszívesebben belevágtam volna egyet, amiért szégyent hoz a magyar katona becsületére.

Az Opel megint durrant egyet, ezúttal akkorát, hogy behúztam a nyakam, és lehúzódtam a Szemere utcánál, hogy megnézzem, mi történt. Az egyre ritkábban járó 6-os villamos csöngetve közeledett, és sokan futni kezdtek a szerelvény irányába, de kevesen reménykedhettek abban, hogy fel is férnek rá, a kocsi annyira tele volt már. Páran majdnem ökölharcba keveredtek, mire a tömeg beljebb préselődött, aztán páran még felugrottak a lépcsőre, a villamos pedig lassan és kelletlenül elindult.

Az Opel motorja még járt, amikor üresbe tettem, és kiszálltam. Az ajtót kétszer kellett becsapnom, hogy egyszer becsukódjon, aztán felnyitottam a motorháztetőt, de a hengerfejből nem könyökölt ki egyetlen henger sem, és a kipufogó is a helyén volt még. Ennél többet nem tehettem. Felléptem a járdára, és beleütköztem egy férfiba, akinek nemcsak kabátra, de borotvapengére sem futotta. Rám mordult, mindenfélét mutogatott, aztán továbbsietett. A tekintetem megakadt a villanyoszlopon, amelyen egy tábla hirdette, hogy a Shell benzinkútja este nyolcig várja az autózókat a Ferdinánd hídnál. Aztán a villamos felé pillantottam, lassan csikorgott a Berlini tér felé. Az Opelből kitartóan dőlt a szürke füst, és már nemcsak az orromat facsarta, de a szememet is csípte.

Lehet, hogy a tábla kinn lógott a villanyoszlopon, ám ez mit sem jelentett, mert a töltőállomás azóta nem nyitott ki, hogy szeptember közepén bombatalálat érte Csepelen a Shell finomítóját. Előtte is csak jegyre lehetett kapni üzemanyagot, azóta meg jóformán sehogy sem. Az amerikaiak első dolga az volt, hogy lebombázták a Weiss Manfrédot Csepelen, és akkor az olajfinomítót is, ha már arra jártak. Ha meg akarsz bénítani egy országot, akkor ez az első logikus célpont. Adja magát, gondolkozni sem kell rajta.

Álltam a járda mellett, a kocsi köhögött és kínlódott, a körúti házak ablakai be voltak csukva, a Berlini tér felől sem hallottam zsivajt, pedig július közepén általában hajnaltól hajnalig zsibongott a pályaudvar és környéke. A sarki fotográfus lassan, komótosan szedte be a képeket a kirakatból. A túloldalon egy fiatal, aszott és inas hordár roskadozott egy vidékről érkezett utas bőröndjeinek a súlya alatt. Mindkét kezében egy-egy vulkánfíber bőrönd, mindkét hóna alatt egy-egy kisebb táska, jobb keze mutatóujjáról még egy szatyor is lógott, miközben arcán beletörődő kifejezés ült.

Visszafordítottam a fejem a villanyoszlopon lógó tábla felé. És ekkor lassan leesett a húsz fillér. Apám gyakran kelt a védelmemre, amikor az anyám a bizonyítványomra meg az algebrakorrepetítorra hivatkozva azt vágta a fejemhez, hogy nem elég gyors a felfogásom. Apámnak, gyakorlatias ember lévén, elég volt, hogy előbb vagy utóbb magamtól rájöttem mindenre.

Olaj. Ezért kellett a németeknek Románia. Ploiești miatt. Az olaj miatt.

Hát persze. Bármibe le mertem volna fogadni, hogy Mazalánt nem azért kell eltüntetnem az országból, mert kulcsa van valamelyik lezárt aranybányához, vagy mert nála jobban senki sem bírta megmérni, milyen magas a Kékes. Sőt, még csak nem is azért, mert jobban rajzolt térképet Kogutowitznál.

Mazalánnak vagy a szénhez volt köze, vagy az olajhoz. Hogy mi, azt elképzelni sem tudtam, mert mit tudok én a geodéziáról, a földmérésről meg az olajról? Semmit.

Viszont jól vezetek, határozott a fellépésem, jól áll nekem az egyenruha, és a kormányzó mellett teljesítek szolgálatot. Jól boldogultam.

Bevágtam hát magam az Opelbe, sebességbe tettem, hátrapillantottam, és amilyen sebesen csak tudtam, kihajtottam a körútra. Utamat töffenések, durranások és pukkanások, valamint szürkésfekete füstpamacsok kísérték.

Tíz éve még megszóltak volna, most azonban már senkinek sem tűntem fel.

Mire odaértem az Eötvös utca 6. elé, két dolgot fogadtam meg. Egyszer azt, hogy ha veszek is valaha Opelt, nem Kadettet. Másodszor meg azt, hogy ha valamilyen okból mégis Kadettet vennék, rendszeresen szervizeltetni fogom. A motort leállítottam, de még fordult egyet, miután kihúztam a slusszkulcsot. Azon kezdtem tűnődni, vajon mi kellhet ahhoz, hogy ez az autó ne menjen.

A kapu csukva volt, ami vasárnap lévén szokatlan, de azért meghúztam a csengőt, mire egy perc múlva kinyílt a kapu, és megjelent egy borzas fejű nő, valahol a nyugdíj és az első komolyabb szélütés között, kihúzta a fogpiszkálót a szájából, és végigmért.

– No, magábúl se sokat látni errefelé.

Félre akartam tolni az asszonyt, de olyan határozottan állt ott, hogy benyúltam a zsebembe, és adtam neki egy tízfillérest. Láthatóan kevesellte, de azért félreállt az utamból.

– A Mazalán-lakás – néztem rá – hányadikon van?

7.

– Ki az? – kérdezte egy határozott női hang. Fiatal lehetett, nálam fiatalabb. Őszintén reméltem, hogy nem Mazalán Elemérnek van ilyen hangja, mert akkor nehezebb lesz a feladatom, mint gondoltam.

– Wertheimer Miklós hadnagy. Kérem, nyissa ki az ajtót… kisasszony. – Nem tudhattam, hogy tényleg kisasszony-e. Zavaros idők jártak: inkább nevezzek egy férjes asszonyt kisasszonynak, mint fordítva. Abból rendszerint nagyobb baj szokott kerekedni.

– Mit akar, hadnagy úr? – nyitott ajtót egy fiatal lány. Megnyugodtam, hogy legalább az elején jó irányba indultam el. A lakásból rántás szaga szűrődött ki, a lány alacsony volt, fekete haját gusztusos kontyba fogta, és nemcsak az orra volt fitos, hanem még a szája is. A szeme pedig, ha nem is bandzsa, de semmiképpen sem egyenes. Egy férfi ilyen tekintettel rendszerint vagont pakol Csepelen, és a rendőrök heti rendszerességgel viszik be a kapitányságra egy kicsit megverni, mert a „szeme sem áll jól”.

Ezen a kis nőn azonban határozottan jól mutatott.

– Az édesapját keresem – feleltem, és illendően összecsaptam a bokámat.

– Miért? – nézett rám. Zöldessárga szeme fölött összefutott a szemöldöke, és bandzsasága hirtelen fenyegető lett.

– Mert beszélnem kell vele.

– Miről?

– Azt csak neki mondhatom meg.

– Nem engedhetem be, hadnagy – közölte a nő, és elkezdte becsukni az ajtót, én pedig ellenálltam a kísértésnek, hogy bedugjam a lábam a résbe, vagy megragadjam a kémlelőablakot védő rácsot.

– Jobban jár, ha velem beszél – mondtam gyorsan. – Lehet, hogy hamarosan olyanok akarnak majd beszélni vele, akik nem lesznek annyira udvariasak, mint én.

A lány megtorpant a mozdulat közepén.

– Maga most fenyeget, hadnagy?

– Eszem ágában sincs. Bár el kell ismernem, sokkal szívesebben fenyegetném, mint alkudozom magával, de nem teszem.

– Nem alkudozik?

– Nem fenyegetem.

Erre kitárta az ajtót.

– Ide jutottunk? – csattant fel, és csípőre tette a kezét. – Hagyják, hogy a németek elfoglalják az országot, gettóba zárják a zsidókat, utána meg védtelen leányokat fenyegetnek? Szégyellje magát, hadnagy!

– Kisasszony – ismételtem, és nagy levegőt vettem. – Csak annyit kérek, hogy engedjen be, hadd magyarázzam el. – A lány csak állt nagyon durcásan, nagyon bandzsán és nagyon karba tett kézzel. – Vagy ha akarja, kisasszony, akkor mindezt megbeszélhetjük a gangon, csak egy kicsivel hangosabban, hogy minden szomszéd jól hallja.

A lány erre lebiggyesztett alsó ajakkal félreállt, én pedig sapkámmal a hónom alatt beléptem. A lakásból nem sokat láttam, mert csak a konyhába vezető ajtó volt nyitva. Az előszoba falára szerelt modern kalaptartóra pillantottam, és magamban káromkodtam egy cifrát. Volt azon minden: ilyen kis kalap, olyan nagy kalap, kendő, kesztyű, de férfikalap egy darab se. Se svejcisapka, se homburg, se fedora. A kabátok közt sem láttam férfikabátot, az esernyőtartóba se tűztek se sétabotot, se vaskos férfiesernyőt.

– Kisasszony – emeltem fel a kezem, mielőtt a lány bármit kérdezhetett volna tőlem. – Hol van az édesapja?

– Ahhoz magának mi köze?

– Az, kisasszony, hogy parancsot kaptam a legfelsőbb helyekről…

Gúnyosan nevetni kezdett. Annyira már nem is találtam fitosnak a száját és csinosnak a bandzsaságát.

– Csak nem a Várból? Talán csak nem maga Lakatos miniszterelnök akar beszélni az apámmal? Vagy esetleg a Legfőbb Hadúr?

Nem feleltem. A lány észbe kapott, de nem a modora, hanem a rántás miatt. Beszaladt a konyhába, ahonnét csapkodást hallottam, majd fitos női orrhoz semmiképpen sem illő kifejezések egész sorát, végül víz csobogását.

– Tessék – jelent meg a lány a konyhaajtóban. – Maga miatt búcsút mondhatok a rántott levesemnek!

Megköszörültem a torkom, és felidéztem magamban azt a hanghordozást, amelyet az idősebb tisztek szoktak használni. Annyira nem volt nehéz, éppen elég időt töltöttem törzstisztek között.

– Kisasszony – mondtam, miközben kicsit felszegtem az államat. – Amennyiben nem beszélhetek az édesapjával, attól tartok, hogy tőle is búcsút vehet. Higgye el, nem jókedvemből jöttem, és ha kételkedne bennem, hadd biztosítsam afelől: egyedül jöttem, és kizárólag azzal a céllal, hogy az édesatyjának ne essék bántódása. Ha kételkedik a szavaimban, kérem, nézzen ki az udvarra, aztán az utcára is. Egy kopott Opelt leszámítva semmit sem fog látni.

– Ne mozduljon – parancsolt rám a lány, azzal kinyitotta az ajtót, és lenézett az udvarra, aztán visszajött, és elsietett mellettem. Kellemes, levendulaillatú kölnijének illata megcsapott, és legalább olyan lelkesen lélegeztem be ezt is, mint a rántás szagát. Kinyitott egy ajtót, talán az utcára néző nappaliba vezethetett, majd egy pillanat múlva megjelent.

– Ez nem bizonyít semmit – toppantott úgy, ahogy csak a makrancos és tűzrőlpattant magyar menyecskék szoktak, már amennyire azt a német rendezők elképzelték az UFA filmjeiben.

– Nézze, kisasszony… – kezdtem, majd elhallgattam, lehetőséget adva, hogy végre elárulja a nevét.

– Emília – felelte a lány. – Dr. Mazalán Emília.

Amióta megtanultam faarccal elviselni, hogy olyasmiért is körletelhagyási tilalommal büntessenek, amit el sem követtem, nem hőkölök se előre, se hátra, most is megálltam.

– Nézze, Emília – folytattam, majd elbizonytalanodtam. Mert ilyennel még nem találkoztam. Doktornő? Doktor kisasszony? Doktor Emília kisasszony? – Nézze, khm, Mazalán kisasszony, az édesapja a jelek szerint tud valamit, ami nagyon nagy fontossággal bír, és az ország helyzetében olyan változás állott be…

– Betörtek az oroszok? – kerekedett el a lány szeme.

– Nem.

– Azt ne mondja, hogy a szövetségesek mégis megindították a támadást!

– Nem.

– Jugoszlávián keresztül? – tűnődött. – Máshol nem is lehetne.

– Nem!

– Azért nem kell kiabálnia egy védtelen úrihölggyel, micsoda szemtelenség! Hogy gondolja?

– Sehogy – feleltem, és elnézését kértem, aztán magamban abban reménykedtem, hogy hamar megtalálom az apját, mert a kisasszony kezdett az idegeimre menni.

– Na, azért – mondta a kis nő, és arra vártam, hogy mikor invitál végre beljebb, eléggé kezdtem már unni a szürke előszobát, a kopott futószőnyeg látványát meg az égett rántás szagát.

– Akkor miféle változásról van szó?

– Azt nem áll módomban megosztani magával.

– És mit akar? Mármint az apámtól.

– Azt csak neki mondhatom el.

– És ki küldte? Azt csak elmondhatja nekem is.

Ebben nem láttam nagy rizikót.

– A kormányzó Kabinetirodájának a vezetője.

– Az meg kicsoda?

– Ambrózy Gyula.

– Soha nem hallottam róla.

– Sebaj, ő sem magáról, mégis teljes életet él – vágtam rá, mert nagyon elegem volt a lány fennhordott orrából, ami minden volt már, csak nem fitos.

Mazalán kisasszony összehúzott szemmel fürkészte az arcomat, majd végigsimított a zöldeskék szoknyája elé kötött fodros szélű kötényén, és bólintott.

– Jöjjön be – mondta. – Kávém ugyan jó ideje nincs már, de egy pohár szódát tudok hozni, ha kér, hadnagy.