Jason Rekulak

VAGY HALLGASSON
ÖRÖKRE

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

Baljós rajzok

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Jason Rekulak: The Last One at the Wedding
Flatiron Books, New York, 2024

This edition is published by arrangement
with Sterling Lord Literistic, Inc. and Andrew
Nurnberg Associates

Copyright © 2024 by Jason Rekulak

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Illusztrációk © Alweina Design, Will Staehle, Virginia Allyn

Fordította Bíró Júlia

Illusztrációk Alweina Design, Will Staehle (virágcsokrok),
Virginia Allyn (térkép)

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Laik Eszter

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Borítóterv Nagy László

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-172-6

Ez egy kitalált történet. Az összes szereplő, szervezet és a regényben ábrázolt események vagy a szerző saját képzeletének szüleményei, vagy a fantáziája segítségével alkotta meg őket.

Az olyan nagyszerű tanároknak világszerte, mint Ed Logue, John Balaban, Charlotte Holmes, Robert C. S. Downs, Shelby Hearon, T. R. Smith és Charles Cantalupo

1

A telefonomon az ISMERETLEN HÍVÓSZÁM felirat világított, ami általában valamilyen átverést jelent, de azt hiszem, beszélgetni támadhatott kedvem, mert mégis felvettem.

– Halló!

– Apa?

Akkora lendülettel pattantam fel, hogy alaposan bevertem a térdem a konyhaasztalba, a kávém meg a szalonnás rántottámra ömlött.

– Maggie? Te vagy az?

Válaszolt, de nem tudtam kivenni a szavakat. Nagyon halkan hallottam. A vonal sziszegett és recsegett, mintha bármelyik pillanatban megszakadhatna.

– Tartsd, drágám. Alig hallak.

Telefonálás szempontjából a konyha a legrosszabb helyiség a házamban, soha nincs egy-két sávnál nagyobb jelerősség. Bevittem a telefont a nappaliba, és rögtön meg is botlottam pár fadarabban, melyekből éppen dohányzóasztalt készültem fabrikálni. Csak egy kis asztalosmunka, amivel elütöttem az időt esténként, de sosem tudtam rávenni magam, hogy be is fejezzem, úgyhogy a szőnyeg tele volt csavarokkal és fűrészporral.

Átvágtam a rendetlenségen, és végigrohantam a folyosón Maggie szobájába. Van egy aprócska ablaka, amelyik a hátsó kertünkre és a régi Lackawanna vasútvonalra néz, és ahogy nekidőltem az üvegnek, a jel három sávra ugrott fel.

– Maggie! Így már jobb?

– Halló! – Még mindig millió mérföldekre volt a hangja. Mintha a tengerentúlról hívott volna. Vagy egy távoli vadon mélyén lévő kunyhóból. Vagy egy föld alatti garázsban hagyott kocsi csomagtartójából.

– Apa, hallasz engem?

– Jól vagy?

– Apa? Halló! Hallasz?

A fülemhez szorítottam a telefont, és belekiáltottam, hogy igen, IGEN!, hallom őt.

– Hol vagy? Segítségre van szükséged?

Itt kattant egyet a vonal.

A HÍVÁS MEGSZAKADT.

Három éve ez volt az első beszélgetésünk, és még egy percig sem tartott.

2

Viszont megvolt a száma. Halleluja! Végre el tudtam érni! Megnyomtam a VISSZAHÍVÁS gombot, de foglaltat jelzett. Újra próbáltam, kétszer-háromszor-négyszer: foglalt-foglalt-foglalt-foglalt. Hát persze, mert ő is hívott engem. Annyira izgatott voltam, hogy remegett a kezem. Leállítottam magam, hogy ne hívjam újra, csak vártam, hogy megszólaljon a telefon. Leültem az ágy lábához, és türelmetlenül körbepillantottam a lányom hálószobájában.

Még itt volt az összes régi holmija. Soha nem voltak hálóvendégeim, soha nem volt okom megszabadulni a cuccaitól. A falon a gimnáziumi poszterei: a One Direction és a Jonas Brothers, meg egy fáról lógó, bénán vigyorgó lajhár. Volt egy nagy polcnyi sporttrófea és egy óriási fonott kosár, tele plüssállatokkal. A legtöbb napon csukva tartottam az ajtót, és megpróbáltam nem tudomást venni a szoba létezéséről. De néha-néha azért, gyakrabban, mint ahányszor be mertem vallani magamnak, bejöttem, leültem a hatalmas babzsákfotelbe, és felidéztem az emlékeket azokból az időkből, amikor még mindannyian itt voltunk, és még családként viselkedtünk. Emlékszem, ahogy Colleen és én bepréselődtünk a kis franciaágyba, Maggie beült közénk, mi pedig hülyére röhögtük magunkat, miközben a Jó éjszakát, gorillát olvastuk neki.

Megcsörrent a telefonom.

Ugyanaz az ismeretlen hívó.

– Apa? Így már jobb?

Most már tiszta volt a hangja. Akár mellettem is ülhetett volna, átöltözve az oroszlánkirályos pizsamájába, lefekvéshez készen.

– Maggie, jól vagy?

– Jól vagyok, apa.

– Minden rendben? Hol vagy?

– Itthon. Úgy értem, a lakásomban. Bostonban. És minden rendben van.

Vártam, hogy folytassa, de nem szólt egy szót sem. Talán nem tudta, hol kezdje. És én sem tudtam, tényleg nem. Hányszor képzeltem el ezt a pillanatot! Hányszor próbáltam el ezt a beszélgetést a zuhany alatt! Most végre megtörtént, és csak annyit tudtam kinyögni:

– Megkaptad a képeslapjaimat?

Mert, istenem, annyit küldtem ennek a gyereknek: születésnapi üdvözlőlapokat, halloweenkártyákat és egyszerű képeslapokat, csak úgy. Mindig tíz-húsz dollár zsebpénzzel és egy rövid üzenettel.

– Megkaptam – mondta. – Már egy ideje fel akartalak hívni.

– Nagyon sajnálom, Maggie. Ez az egész helyzet…

– Nem akarok beszélni róla.

Nem akar beszélni róla. Jó. Oké. Úgy éreztem magam, mint egy túsztárgyaló a Rescue 911-ben. Az első számú célom az volt, hogy Maggie-t vonalban tartsam, hogy beszéljen, ezért egy biztonságosabb témára tereltem a szót.

– Még mindig a Capacitinél vagy?

– Igen, épp három éve.

Maggie nagyon büszke volt arra a munkára. Pont akkor vették fel a Capacitihez, amikor a gondjaink kezdődtek, és jóval azelőtt, hogy bárki is hallott volna a helyről. Akkoriban csak egy volt a kismillió cambridge-i startupcég közül, amelyik azt ígérte, hogy egy új, szigorúan titkos technológiával megváltoztatja a világot. Jelenleg nyolcszáz alkalmazottjuk van három kontinensen, és épp most csináltak egy Super Bowl-reklámot George Clooney-val és Matt Damonnel. Mindent elolvastam, amit csak találtam a cégről, mindig abban a reményben, hogy valahol felbukkan a lányom neve, vagy legalábbis bepillantást nyerhetek az életének és a karrierjének az alakulásába.

– Azok az új Chevyk elképesztően néznek ki – mondtam neki. – Amint lejjebb mennek az árak…

Félbeszakított a mondat közepén.

– Apa, van egy jó hírem. Férjhez megyek.

Nem tartott szünetet, nem hagyott időt, hogy feldolgozhassam az információt. Egyszerűen csak ontani kezdte a részleteket, mintha már képtelen lett volna visszatartani őket. A vőlegényét Aidannek hívják. Huszonhat éves. A családja a New Hampshire-i nyaralójukban rendezi a fogadást. Én persze még mindig az első bombahírnél tartottam.

A lányom férjhez megy?!

– …És mindazok ellenére, ami történt – folytatta Maggie –, nagyon szeretném, ha ott lennél.

3

A nevem Frank Szatowski, és ötvenkét éves vagyok. Felnőtt életem nagy részét a United Parcel Service-nél töltöttem mint csomagszállító. Errefelé mindenki ismeri azokat a nagy barna teherkocsikat, amelyek az internetről rendelt hóbelevanccal teletömve dübörögnek országszerte. A UPS teherautóknak hívja őket, bár technikailag magas lépcsős furgonok. Fiatalon kezdtem el vezetni, rögtön a sereg után, és idővel bekerültem a Dicsőségtársaságba, a UPS-sofőrök azon elit csoportjába, akik huszonöt éve vezetnek balesetmentesen.

Tisztességesen kerestem, és mindig is szerettem a munkámat, még ha egyre nehezebb volt is. Amikor elkezdtem, még a kilencvenes évek végén, a csomagok többsége kartondoboz volt. A legnehezebb dolog, amit fel kellett emelni, talán egy Gateway számítógép volt. Aztán ez teljesen megváltozott. Bármelyik műszakban előfordult, hogy matracokat, irattartó szekrényeket, műanyag karácsonyfákat, síkképernyőket, sőt még pingpongasztalokat is cipelnünk kellett. Ja, és gumiabroncsokat. Te jó ég, hát azok a legrosszabbak! Hát nem elképesztő, hogy gumiabroncsot is lehet online vásárolni? Négyes csomagban, egymáshoz szíjazva és kartonpapírba csomagolva szállítják őket, így még csak gurítani sem lehet azokat az átkozottakat.

Mégis, ha elég sokat túlóráztam, úgy százezer dollárt azért össze tudtam szedni. A dzsipemet már teljesen kifizettem, a jelzáloghitelemből nem sok volt hátra, és egy fillérrel sem tartoztam se a Visának se a Mastercardnak. Teljes körű egészségbiztosítással rendelkeztem, és tisztességes nyugdíj várt rám. Ugye nem rossz egy fickótól, aki sose járt főiskolára vagy egyetemre? Sokáig azt mondogattam magamnak, áldás van rajtam. Úgy éreztem, a legszerencsésebb flótás vagyok a földkerekségen. Aztán meghalt a feleségem, és elkezdődtek a gondjaim Maggie-vel.

Na, akkor most folytatom a beszélgetésünkkel.

– Három hónap múlva tartjuk az esküvőt – jelentette be Maggie. – Július huszonharmadikán. Tudom, hogy az utolsó pillanatban szólok, de…

– Ott leszek – mondtam elcsukló hangon, mert elpityeredtem. – Persze hogy ott leszek.

– Oké, rendben. Mert holnap postázzuk a meghívókat, de… előbb azért rád akartam csörögni.

Ekkor elakadt a beszélgetés. Mintha Maggie azt várta volna, hogy mondjak valamit, csak hát én túlságosan elérzékenyültem ahhoz, hogy meg tudjak szólalni. Ökölbe szorítottam a kezem, és háromszor keményen mellkason ütöttem magam, nehogy felzokogjak. Gyerünk, Frankie! Szedd össze magad! Ne légy már ilyen gyerekes!

– Apa? Ott vagy még?

– Mesélj nekem Aidanről – javasoltam. – A leendő vejemről. Hol találkoztál vele?

– Egy jelmezbálon. Még halloweenkor. Mindketten A hivatalból választottunk karaktert, én Pamnek öltöztem, Aidan Jimnek. Persze amint megjelent, mindenki azt akarta, hogy adjunk elő valamit a sorozatból. Nagyon összepasszoltunk, és Aiden egyszerűen tökéletes volt a jelenetekben.

Nehezen tudtam a történetére koncentrálni, mert túlságosan lefoglalt a matek.

– Tavaly halloweenkor találkoztatok? Hat hónappal ezelőtt?

– Igen, de én úgy érzem, mintha egy örökkévalóság óta ismerném. Néha, amikor beszélgetünk, megesküdnék rá, hogy olvas a gondolataimban. Mintha telepatikus kapcsolatunk lenne. Te és anya éreztetek valaha is így?

– Persze, azt hiszem. Amikor először találkoztunk… – Aztán idősebbek és bölcsebbek lettünk, és rájöttünk, hogy ezek csak a fiatalkori rajongás jelei. De ezt már nem részleteztem Maggie-nek. Imádtam kihallani a boldogságot a hangjából, a remény és az optimizmus édes zenéjét.

– Mivel foglalkozik Aidan?

– Festő.

– Szakszervezeti tag?

– Nem, nem szobafestő. Festőművész.

Bár elhatároztam, hogy barátságos leszek, és támogató, de mit csináljak, ez azért túl magas labda volt ahhoz, hogy ne csapjam le.

– Művészettel keresi a kenyerét?

– Nos, ott vannak a munkái néhány galériában. De keményen dolgozik azért, hogy megismerjék, hogy hírnevet szerezzen magának. Ez így működik. Ezenkívül pedig tanít a MassArton.

– Mit kap mindezért?

– Tessék?

– Mennyit keres?

– Nem mondom meg.

Nem értettem, miért titkolózik, de hallottam a bosszús sóhajt, ezért úgy döntöttem, nem erőltetem. Talán Maggie-nek igaza van. Talán a leendő művész férje fizetése nem az én dolgom. Azért még volt rengeteg más kérdésem is.

– Első házasság?

– Első.

– Gyerekek?

– Nulla gyerek és nulla adósság, ne aggódj.

– Mi van az anyjával?

– Kedvelem őt. Mostanában egészségügyi problémái vannak. Migrén, rosszullétek. De kapott rá egy új gyógyszert, és határozottan javul.

– És az apja?

– Fantasztikus. Csodálatos.

– Mi a szakmája?

Maggie habozott.

– Ez a rész egy kicsit bonyolult.

– Hogyhogy bonyolult?

– Nem bonyolult, csak… hosszabb beszélgetést igényel.

Mi a fenét akar ez jelenteni?

– Ez egy egyszerű kérdés, Maggie. Miből él?

– A lényeg az, hogy férjhez megyek, és szeretném, ha eljönnél az esküvőre. Ami július huszonharmadikán lesz New Hampshire-ben.

– De nem tudod megmondani, mivel foglalkozik a leendő férjed apja?

– Elmondhatnám, de akkor még több kérdésed lenne, nekem pedig mennem kell. Tízkor ruhapróbám lesz, és a varrónő egy hárpia. Ha csak egy percet is kések, új időpontot kell kérnem tőle.

Nyilvánvalóan csak le akarta tenni a telefont, de nem tudtam megállni, hogy ne próbálkozzam még egyszer.

– Aidan apja börtönben van?

– Nem, semmi ilyesmiről nincs szó.

– Híres? Színész?

– Nem színész.

– De híres?

– Mondtam már, nem akarok belemenni ebbe.

– Csak mondd meg a nevét, Maggie. Rákeresek a Google-ban.

A vonal mintha egy pillanatra elhalt volna. Mintha megszakadt volna a hívás, vagy talán elnémította volna a telefont, hogy tanácskozzon valakivel. Aztán visszatért.

– Azt hiszem, ezt vacsora közben kellene megbeszélnünk. Én, te és Aidan. El tudnál jönni Bostonba?

És persze hogy el tudtam menni Bostonba. El tudtam volna vezetni egészen az Északi-sarkig, ha Maggie ezt szerette volna. A szombat este hét órát javasolta, és megadta egy ír kocsma nevét a Fleet Streeten, az Old State House közelében. Aztán közölte, hogy mindenképpen be kell fejeznünk a beszélgetést, mert elkésik a ruhapróbáról.

– Hétvégén találkozunk. Már nagyon várom.

– Én is – feleltem, de muszáj volt legalább egy kísérletet tennem a bocsánatkérésre, mielőtt megszakítjuk a beszélgetést. – És figyelj csak, Maggie, nagyon sajnálok mindent, oké? Olyan szörnyen éreztem magam az elmúlt években. Tudom, hogy elszúrtam. Jobban kellett volna kezelnem a dolgokat, és úgy vagyok vele, bárcsak…

Ekkor halk kattanás szakított félbe.

Maggie már bontotta a vonalat.

4

A feleségem, Colleen, agyi aneurizmában halt meg, a ketyegő időzített bombának nevezett betegségek egyikében. Egy kreatív és művészeti kellékeket árusító boltban dolgozott. Az egyik percben még segített egy tanárnőnek csillámragasztót keresni, a következő pillanatban már a földön feküdt, eszméletlenül. A mentőben halt meg. Harminchat éves volt. Több szempontból is tragédia, ha figyelembe vesszük a szörnyűségeket, amikről még mesélni fogok. Mert a feleségem egy mérföldről kiszúrta a szarháziakat. Jóval előttem felismerte volna a baj előjeleit.

Maggie csak tízéves volt, amikor az anyja meghalt. Épp a kamaszkor és a nagylánnyá válás határán, egyértelműen a legrosszabb korban egy szülő elvesztéséhez. Emlékszem, azt kívántam, bárcsak én kaptam volna meg az aneurizmát Colleen helyett, mert a feleségem remekül fel tudta volna nevelni Maggie-t, és a nyugdíjalapom gondoskodott volna róluk. Ehelyett a nővérem, Tammy segítségével kellett beérnem. Hat mérföldre lakott tőlünk, és rengeteget segített nekem; ő járt Maggie-vel orvoshoz, fogorvoshoz, kontaktlencse-próbákra, nőgyógyászati szűrésekre, bőrgyógyászati vizsgálatokra és millió más dologra, én pedig hajtottam, hogy ki tudjam fizetni a számlákat, és ételt tudjak tenni az asztalunkra. Életem legstresszesebb időszaka volt, és kész vagyok beismerni, hogy egy rakás hibát követtem el. Az ember tudja, hogy elég durván elszúrta, ha az egyetlen lánya nem áll szóba vele, és három teljes éven át a hallgatásával bünteti. De erről az egész helyzetről majd később beszélek. Mielőtt elmesélném Maggie előző „pasijának” történetét, az új vőlegényéről mondanék pár szót, és arról, hogy miért fogtam gyanút azonnal vele kapcsolatban.

A nagy meglepetés bejelentése utáni napon Maggie azzal hívott vissza, hogy megváltoztatta a terveit.

– Arra gondoltunk, inkább hozzánk kéne jönnöd. Majd itt eszünk.

Nem említette, hogy ő és Aidan már együtt élnek, de nem lepődtem meg túlságosan. A bostoni bérleti díjak brutálisan magasak voltak, és Aidan valószínűleg egy vagyont spórolt azzal, hogy szert tett egy lakótársra. Ráadásul Maggie mindig is utálta a régi lakását. Apró, nyirkos garzon volt egy viktoriánus barna téglás ház alagsorában, és a helyet ellepték az ezüstös pikkelykék, azok a hosszú, szőrös rovarok, amik úgy néznek ki, mint valami óriási szemöldökök. Minden egyes alkalommal, amikor Maggie zuhanyozott, belepotyogtak a fürdőkádba, és valósággal szteppelnie kellett a felpuffadt tetemeik körül. A lányom azt állította, hogy az összes hétvégéjét a Capaciti irodájában töltötte, csak hogy ne kelljen a penészbűzben senyvednie. Biztos vagyok benne, hogy nagyon örült, amikor Aidan felajánlotta, hogy költözzön hozzá.

Én azért még próbálkoztam, hogy egy étteremben találkozzunk.

– Ez egy különleges alkalom. Nem akarom, hogy főzz.

– Nem én főzök.

– Aidan?

– Megbeszéltük, apa. Csak el kell jönnöd.

Azt hittem, értem, mi történik. Azt gondoltam, hogy a nagyszabású esküvővel a láthatáron a kölykök belenéztek a csekkfüzetükbe, és spórolni akarnak a kiadásokon. Már bepötyögtem a keresőbe, hogy „Mennyit keresnek a rajztanárok?”, és meg kell mondjam, kiábrándítóan kevésnek találtam. Az átlagfizetésük évi negyvenezer dollár, és ezzel az ember nem sokra megy egy olyan városban, mint Boston. Negyvenezerrel gyakorlatilag csak babkonzervre futja. Biztosítottam Maggie-t, hogy ki akarom fizetni az egész étkezést az általuk választott étteremben – kínai, olasz, amit csak akarnak. Rúgjunk ki a hámból.

De ő ragaszkodott hozzá, hogy menjek a lakásukba.

– Közvetlenül a 93-as autópálya mellett van. A Zakim hídnál.

– Egy híd mellett laksz?

– Nem szó szerint mellette. De az ablakunkból látni lehet.

– És biztonságos ott? A dzsipemnek nem lesz baja?

– Nem lesz semmi baj, apa. Aidan már három éve itt lakik, és soha nem volt semmi gond.

Úgy tűnt, butaságnak tartja a kérdéseimet, de legyünk őszinték: manapság nem lehet bekapcsolni a rádiót anélkül, hogy ne hallanánk egy újabb gyilkosságról, autólopásról vagy véletlenszerű lövöldözésről. És a „közvetlenül a 93-as autópálya mellett” nem tűnt vonzó környéknek. Azon az autópályán egész nap dübörög a forgalom, és senki nem döntene úgy – már akinek van némi pénze –, hogy a közelében lakjon.

Ennek ellenére megtartottam magamnak az aggodalmaimat, és megkértem Maggie-t, hogy küldje el nekem a címet. Nyitott voltam. Kész voltam bárhol találkozni a lányommal.