Allan és Barbara Pease

HALLGAT A FÉRFI,
ELTÉVED A NŐ

A férfi és női gondolkodás különbségei

Allan és Barbara Pease könyvei
az Open Books gondozásában

A férfinak szex kell, a nőnek szerelem

A testbeszéd enciklopédiája

Nekem te kellesz, neked pedig én

Testbeszéd

Testbeszéd a szerelemben

A mű eredeti címe:

Allan & Barbara Pease: Why Men Don’t Listen &
Women Can’t Read Maps, Orion Books Ltd, London, 2001

A könyv korábban Miért nem képesek többfelé figyelni a férfiak,
és miért nem tudnak eligazodni a térképen a nők? címmel jelent meg magyarul.

Copyright © Allan Pease, 2001

Hungarian editon © Open Books, 2025

Hungarian translation © Szűr-Szabó Katalin, 2000, 2016

Illusztrációk © Fazekas Edina, 2025

Fordította Szűr-Szabó Katalin

Illusztrálta Fazekas Edina

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Papp Dénes

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítótervező Müller Péter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-345-4

Tartalom

Bevezető

1. Egy fajhoz tartoznak, de egy világ választja el őket

2. Magától értetődik

3. Az agy: az alfa és az ómega

4. Beszélni és odafigyelni

5. Térbeli képességek: térképek, célpontok és a parkolás

6. Gondolatok, álláspontok, érzelmek és egyéb katasztrófák

7. Testünk boszorkánykonyhája

8. A fiúk mindig fiúk maradnak… – vagy mégsem?

9. A férfi, a nő és a szex

10. Házasság, szerelem, romantika

11. Első lépések egy más jövő felé

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

BEVEZETŐ

Egy verőfényes vasárnap délután Bob, Sue és három tizenéves lányuk a tengerpartra indultak, hogy boldog semmittevéssel töltsék az időt. Bob vezetett, Sue mellette ült, és időnként hátrafordulva bekapcsolódott a lányok élénk beszélgetésébe. Bob úgy találta, hogy mind egyszerre beszélnek, a szűnni nem akaró, fülsértő kotkodácsolásnak pedig se füle, se farka. Végül betelt nála a pohár.

– Befognátok végre a szátokat? – üvöltött fel.

Döbbent csend támadt.

– Miért? – bökte ki végül Sue.

– Mert vezetni próbálok! – nyögte elkeseredetten Bob.

A négy nő értetlenül nézett egymásra.

– Ki akadályozza meg benne? – mormolták maguk elé.

Nem értették, mi az összefüggés a beszélgetésük és a családfő autóvezetési képessége között. Bob viszont azt nem értette, miért beszélnek négyen egyszerre, olykor más-más témáról, miközben jól hallhatóan egyikük sem figyel a másikra.

Miért nem bírnak csendben maradni, és miért nem hagyják, hogy a vezetésre összpontosítson? A fecsegésük miatt ment túl a lehajtón.

Az alapvető gond rendkívül egyszerű: a férfiak és a nők különböznek egymástól. Egyikük sem jobb vagy rosszabb a másiknál, egyszerűen csak mások. Tudósok, antropológusok és szociobiológusok előtt mindez évek óta ismert tény, mint ahogy azzal is kétségbeejtő módon tisztában vannak, hogy kirekesztenék őket a társadalomból, ha ezt az ismeretet a „politikai korrektség” uralta világban nyilvánosságra hoznák. A társadalom napjainkban eltökélten vallja, hogy nők és férfiak egyforma készségekkel, adottságokkal és képességekkel rendelkeznek, miközben – micsoda iróniája a sorsnak! – a tudomány kezdi bebizonyítani, hogy egymás szöges ellentétei.

Igen ám, de hova jutunk mindezzel? Társadalmi viszonylatokban felettébb ingoványos talajra. Ennek ellenére csupán a férfiak és nők közti különbségek megértése révén kezdhetünk – egyéni gyengéink hangsúlyozása helyett – kollektív erősségeinkre építeni. Ebben a könyvben lelkesen rávetjük magunkat az emberi evolúció tudományának legfrissebb eredményeire, és megmutatjuk, hogy a leszűrt tanulságok miképpen alkalmazhatók a férfi-nő kapcsolatra. Következtetéseink néha ellentmondásosak lesznek. És egymással ellentétesek. Időnként kimondottan felkavarók. Viszont biztos és alapos betekintést nyújtanak sok különös dologba, ami férfiak és nők közt megesik. Ha Bob és Sue elolvasták volna ezt a könyvet, mielőtt útnak indulnak…

Miért volt olyan nehéz megírni ezt a könyvet?

Három évünkbe és több mint negyvenezer kilométerbe került megírni e könyvünket. Kutatómunkánk során újságokat olvastunk, szakértőkkel készítettünk interjúkat, szemináriumokat tartottunk Ausztráliában, Új-Zélandon, Szingapúrban, Thaiföldön, Hongkongban, Malajziában, Angliában, Skóciában, Írországban, Olaszországban, Görögországban, Németországban, Hollandiában, Spanyolországban, Törökországban, az Egyesült Államokban, Dél-Afrikában, Botswanában, Zimbabwéban, Zambiában, Namíbiában és Angolában.

A legnehezebb feladat az volt, hogy rábírjuk a magán- és közintézményeket, mondják el, mi a véleményük ezekről a tényekről. Példának okáért az összes kereskedelmi légitársaság pilótáinak kevesebb mint egy százaléka nő. Amikor erről próbáltunk beszélgetni a légitársaságok vezetőivel, többségük riadtan elzárkózott attól, hogy véleményt mondjon, mert félt, hogy netán nemi előítéletekkel vagy nőellenességgel vádolják majd meg. Sokan csak annyit mondtak, hogy „nincs hozzáfűznivalóm”; egyes szervezetek még meg is fenyegettek minket, ha könyvünkben név szerint említést teszünk róluk. A női vezetők általában szolgálatkészebbnek bizonyultak, bár sokuk azonnal védekező álláspontra helyezkedett, és kutatómunkánkat a feminizmus elleni támadásnak vette, anélkül, hogy tudta volna, mi is a célunk. A lejegyzett, ellentmondást nem tűrő véleményeket félhomályos szobákban, zárt ajtók mögött, „bizalmasan” kaptuk nagyvállalatok vezetőitől, egyetemi professzoroktól, és meg kellett ígérnünk, hogy nem idézzük őket, és nem említjük meg a munkahelyüket sem. Nem is egynek két külön véleménye volt: a „politikailag korrekt” nyilvános vélemény, valamint az, amit valóban gondoltak, de nem akarták, hogy idézzük.

Reméljük, olykor provokatívnak, máskor elképesztőnek, de mindig magával ragadónak találod majd ezt a könyvet. Jóllehet megdönthetetlen tudományos tényeken alapul, beleszőttünk hétköznapi beszélgetéseket, hiedelmeket és a humorostól egészen a röhejesig terjedő eseteket, hogy minél szórakoztatóbbá tegyük. A rendelkezésünkre álló adathalmazból származó következtetéseket megpróbáltuk a lehető legegyszerűbben megfogalmazni, ugyanakkor igyekeztünk elkerülni a túlzott leegyszerűsítést is. Ez a megközelítés a legtöbb ember számára megkönnyíti, hogy kövesse gondolatmenetünket, a tudományos világ képviselőit azonban irritálhatja, minthogy ők szívesebben olvasnának szakmailag komolyabb okfejtéseket.

Egy autósiskola úgy tapasztalta, hogy ami a tolatva parkolás készségét illeti, a nemek közt eltérések vannak; e téren több országban is felméréseket végeztek. Elképesztő eredményekre jutottak, de amikor erről szóló jelentésüket közzétették, panaszok áradata zúdult rájuk, hogy szexisták és rasszisták. A jelentést rögtön visszavonták és elsüllyesztették, többé nem látta senki, hiszen az üzletnek nyilvánvalóan nem használt. Nekünk azonban sikerült szereznünk belőle egy példányt, és a benne olvasható eredményeket is taglalni fogjuk, de jogi és etikai megfontolásból a forrásunkat nem fedhetjük fel.

Könyvünket mindazoknak a nőknek és férfiaknak ajánljuk, akik valaha is hajukat tépve, kiguvadt szemmel kérdezték hajnali kettőkor a partnerüket: „Hát miért nem vagy képes végre már felfogni?!” A kapcsolatok azért futnak zátonyra, mert a férfiak még mindig nem értik, miért nem olyan a nő, mint egy férfi, miközben a nők továbbra is elvárják, hogy a férfiak pontosan úgy viselkedjenek, mint ők. Könyvünk nemcsak abban nyújt segítséget, hogy megbirkózz az ellentétes nemmel, hanem abban is, hogy jobban megértsd önmagad. És ennek eredményeképpen mindketten boldogabbak, egészségesebbek legyetek, és harmonikusabban éljetek, ameddig ásó, kapa, nagyharang el nem választ egymástól.

Allan és Barbara Pease

ELSŐ FEJEZET

EGY FAJHOZ TARTOZNAK, DE EGY VILÁG VÁLASZTJA EL ŐKET

A férfi és a nő különbözik egymástól. Egyik sem jobb vagy rosszabb a másiknál, egyszerűen csak más. Talán az egyetlen közös vonásuk, hogy ugyanahhoz a fajhoz tartoznak. Más világban élnek, más értékrend és merőben más szabályok szerint. Ezzel mindenki tisztában van, de alig akad olyan – kivált a férfiak közül –, aki van annyira karakán, hogy ezt be is ismerje. Pedig az igazság napnál világosabb. Lássuk a bizonyítékot! A nyugati országokban a házasságok legalább fele válással végződik, a legtöbb komoly kapcsolat pedig felbomlik, mielőtt tartóssá válhatna. A férfiak és a nők – kultúrára, vallásra és bőrszínre tekintet nélkül – folyton vitatkoznak a partnerükkel a véleménye, a viselkedése, a hozzáállása és az elképzelései miatt.

Ami kézenfekvő

A férfi egy nyilvános illemhelyre általában csakis egyetlen okból megy be. A nő viszont társalgónak és pszichiátriai rendelőnek használja. Két nő, aki vadidegenként megy be egy mosdóba, legjobb barátnőként, életre szóló puszipajtásként jöhet ki onnan. De mindenki gyanakvással méregetne egy férfit, ha az így kiáltana: „Figyelj, Frank, a klotyóra megyek. Velem tartasz?”

A férfi ki nem engedi a kezéből a tévé távirányítóját, és váltogatja a csatornákat, míg a nő szívesen megnézi a reklámokat is. Stressz hatására a férfiak alkoholt vedelnek és lerohannak más országokat, a nők csokoládét majszolnak és lázasan vásárolnak.

A nők azzal vádolják a férfiakat, hogy érzéketlenek, nem törődnek a nővel, nem figyelnek rá, nem együttérzők, nem kötelezik el magukat egy kapcsolat mellett, inkább a szex érdekli őket, mint a szerelem, és nem hajtják le a vécé ülőkéjét.

A férfiak kifogásolják a nőkben, hogy nem tudnak vezetni, képtelenek navigálni, a térképet fejjel lefelé fordítják, és így is örökké eltévednek, túl sokat beszélnek anélkül, hogy a lényegre térnének, ritkán kezdeményezik a szexet, és folyton lehajtják a vécéülőkét. A férfiak sosem találnak semmit, CD-iket mégis ábécésorrendbe rakják. A nők mindig megtalálják az elhányt kocsikulcsot, de a célhoz vezető legrövidebb utat annál ritkábban. A férfiak úgy vélik, ők a józanabbak. A nők tudják magukról, hogy ők azok.

Hány férfi kell egy vécépapírtekercs kicseréléséhez? Nem tudni, ilyesmit még sosem csináltak.

A férfiak elámulnak azon, hogy egy nő besétál egy idegenekkel teli helyiségbe, és azonnal véleményt nyilvánít mindenkiről, a nők viszont nem értik, hogy lehetnek a férfiak annyira pocsék megfigyelők. A férfiakat elképeszti, hogy egy nő nem veszi észre a műszerfalon a piros vészvillogót, de ötven méterről is kiszúrja a sötét sarokban heverő piszkos zoknit. A nők azon hökkennek meg, hogy a férfiak, akik a visszapillantó tükör segítségével simán beparkolnak a legkisebb helyre is, képtelenek megtalálni a nő legerogénebb pontját.

Ha egy nő autóval eltéved, megáll, és megkérdezi, merre menjen. A férfi szemében ez a gyengeség jele, ő inkább órákig tekereg körbe-körbe, ilyesmiket motyogva maga elé: „Sikerült más útvonalat találnom” vagy „Hé! Már láttam azt a benzinkutat!”

Más-más munkaköri leírás

A nő és a férfi más-más evolúciós fejlődés végterméke, ezt a munkamegosztás kényszere hozta magával. A férfi vadászott, a nő gyűjtögetett. A férfi megvédte a családot, a nő gyereket nevelt. Következésképpen a testük és az agyuk merőben másképp fejlődött.

Ahogy testük megváltozott, hogy jobban alkalmazkodjék sajátos funkcióihoz, úgy változott az agyuk is. A férfiak erősebbek és magasabbak lettek a nők többségénél, és agyuk is a feladatukhoz alkalmazkodva fejlődött. A nők általában elégedettek voltak azzal, hogy míg a férfiak távol jártak és a munkájukat végezték, addig ők otthon, a barlangban a tüzet táplálták, és agyuk az életükben ellátott feladathoz idomult.

Évmilliók során a férfi és a női agy szerkezete e szerint különböző irányban fejlődött. Ma már tudjuk, hogy a két nem máshogy dolgozza fel az információt. Másképp gondolkozik. Másban hisz. Más meglátásai vannak, mást tart fontosabbnak, és másként viselkedik. Ha azzal áltatjuk magunkat, hogy ez nem így van, életre szóló szívfájdalmat, zavarodottságot és kiábrándulást okozhatunk.

A „sztereotip” érv

Az 1980-as évek vége óta rohamosan nőtt a férfi és nő, illetve a női és a férfiagy működése közti különbségekkel kapcsolatos kutatások száma. Fejlett számítógépes agyszkennerrel először láthattuk „élőben”, hogy miként működik az agy, és az emberi elme beláthatatlanul tágas térségeire vetett első pillantásunk nyomán a férfi és nő közti különbségekre vonatkozó kérdések közül többre is sikerült választ találnunk. Mindazokat a kutatási adatokat, amelyeket könyvünkben említünk, tudományos, orvosi, pszichológiai és szociológiai tanulmányokból merítettük, és ezek mind egy irányba mutatnak: a férfiak és a nők nem egyformák, nem alkalmazhatjuk rájuk az azonosság elvét. A XX. század java részében e különbségeket a szocializációval magyarázták, vagyis azt állították, hogy szüleink és tanáraink beállítottsága miatt vagyunk azok, akik, ők viszont a társadalom hozzáállását tükrözik viselkedésükben. A kislányokat rózsaszínbe öltöztették, és játék babát nyomtak a kezükbe, a kisfiúkra kék ruhát adtak, játék katonát nyomtak a kezükbe, és focimezt húztak rájuk. A kislányokat babusgatták és simogatták, a kisfiúkat hátba veregették, és rájuk szóltak, hogy ne bőgjenek. Mostanáig abban a hitben éltünk, hogy a megszülető baba agya tiszta lap, amelyre a tanárok ráírhatják a gyerek választásait, és azt, hogy mit részesítsen előnyben. A jelenleg rendelkezésünkre álló biológiai bizonyítékok fényében azonban kissé más kép rajzolódik ki arról, miért gondolkodunk úgy, ahogy. A kutatások eredményei meggyőzően támasztják alá, hogy hozzáállásunkért, preferenciáinkért és viselkedésünkért jórészt hormonjaink és agyunk beidegzése a felelős. Ez annyit tesz, hogy ha kisfiúk és kislányok egy lakatlan szigeten nőnének fel, ahol nincs szervezett társadalom és nincsenek szülők, akik irányítanák őket, a lányok akkor is babusgatnának, simogatnának, barátkoznának és babáznának, a fiúk meg szellemi és fizikai viadalokat vívnának társaikkal, és mindenki számára érthető alá- és fölérendeltségi viszonyt építenének ki.

Agyunk méhen belüli beidegződése és hormonjaink hatása határozza meg, hogy miként gondolkodunk és viselkedünk.

Látni fogjuk, hogy főként agyunk beidegzésének módja, valamint a testünkben keringő hormonok döntik el – még mielőtt megszületnénk –, hogy miként gondolkodjunk és viselkedjünk. Ösztöneink a génjeinkben rejlenek, utóbbiak határozzák meg, hogyan viselkedjen a testünk egy adott helyzetben.

Csupán a férfiak összeesküvése volna?

Az 1960-as évektől fogva több, véleményét erőszakosan kinyilvánító csoportosulás is arra próbált rávenni minket, hogy tagadjuk meg biológiai örökségünket. Azt állítják, hogy a kormányok, a vallások és az oktatási rendszerek valójában a férfiaknak a nők elnyomására szőtt összeesküvései: összejátszanak, hogy a nőket rabságban tartsák. Azzal pedig, hogy a férfiak folyton teherbe ejtik a nőket, csak még alávetettebb helyzetbe taszítják őket.

Ha a történelmet nézzük, ez látszólag igaznak is tűnik. De azért fel kell tennünk a kérdést: ha nők és férfiak egyformák, amint ezt ezek a csoportosulások állítják, hogyan uralkodhattak a férfiak ilyen korlátlanul a világ felett? Az agyműködést feltáró tanulmányokból sok választ kaphatunk erre is. A nők és a férfiak nem egyformák. Esélyegyenlőség szempontjából ugyan egyenlőek, de velük született képességeik tekintetében kifejezetten nem azok. Az, hogy a férfiak és nők egyenlőek-e, politikai vagy morális kérdés, de hogy egyformák-e, az már tudomány illetékességi körébe tartozik.

A férfiak és a nők egyenlősége politikai vagy erkölcsi kérdés, a köztük levő lényegi különbség azonban tudományos természetű.

Azok, akik tagadják a gondolatot, hogy biológiai természetünk hatással van a viselkedésünkre, ezt gyakran a legjobb szándéktól vezérelve teszik: a nemek közötti előítéletek ellen harcolnak. Ugyanakkor azonban összekeverik az egyenlő és az egyforma fogalmát, holott ezek merőben ellentétes tartalmúak. Könyvünkből kiderül majd, miként támasztja alá a tudomány, hogy a férfiak és a nők fizikailag és szellemileg is alapvetően különböznek egymástól – vagyis egyszerűen nem azonosak.

Nagynevű paleontológusok, etnológusok, pszichológusok, biológusok és az idegrendszerrel foglalkozó tudósok kutatásaiban mélyedtünk el. Kijelenthetjük: a nők és a férfiak agya közti különbségek most már minden kétséget és spekulációt kizárva, előítéletektől mentesen tisztázódtak!

Amikor a férfiak és nők közt fennálló, és ebben a könyvben megvitatott különbségeket mérlegeljük, egyesek könnyen rávághatják: „Nem, én nem ilyen vagyok! Én nem teszek ilyesmit!” Talán valóban igazat beszélnek. Mi itt átlagembereket vizsgálunk, és azt taglaljuk, ahogy a nők és férfiak többsége jobbára, múltja nagy részében és a helyzetek többségében viselkedett és viselkedik. Az „átlagon” azt értjük, hogy ha egy zsúfolt helyiségben vagyunk, fel fog tűnni, hogy a férfiak testesebbek és magasabbak a nőknél, konkrétan: hét százalékkal magasabbak, és átlagosan nyolc százalékkal testesebbek. Megeshet, hogy az ott tartózkodók közül épp egy nő a legmagasabb és a legterebélyesebb, de mindent összevetve a férfiak mégis magasabbak és testesebbek a nőknél. A 2001-es Guinness Rekordok Könyvében a legmagasabb és legkorpulensebb emberek mindig férfiak. A valaha élt legmagasabb ember Robert Pershing Wadlow volt a maga 279 centijével; 1998-ban a legmagasabb ember a 231 centis pakisztáni Alan Channa volt.{1} A történelemkönyvek teli vannak Erős Jánosokkal és Pöttöm Pannákkal! Ez tény, nem nemi előítélet.

A mi – szerzői – álláspontunk

E könyv sorait olvasva sokan érezhetnek majd önelégültséget, bosszúságot vagy haragot. Ennek az az oka, hogy többé-kevésbé olyan idealista filozófiák rabjai, amelyek azt állítják, hogy a nők és férfiak egyformák, ezért hát jobb, ha előre tisztázzuk, miként is vélekedünk erről mi, a szerzők: azért írtuk ezt a könyvet, hogy javítsuk a két nem kapcsolatát, előmozdítsuk fejlődését. Hiszünk abban, hogy férfiak és nők egyenlő eséllyel kell, hogy bírjanak pályájukon, válasszanak bármilyen foglalkozást, és egyforma képzettségű embereknek egyforma erőfeszítésért egyforma díjazásban kell részesülniük.

A különbség nem tagadja az egyenlőséget. Egyenlőnek lenni annyit tesz, mint szabad választással rendelkezni, hogy azt tehessünk, amit akarunk, a különbség meg azt jelenti, hogy férfiként és nőként esetleg nem ugyanazt akarjuk csinálni.

Célunk az, hogy objektívan megvizsgáljuk férfiak és nők kapcsolatát, bemutassuk az ezzel kapcsolatos történeti előzményeket, értelmezéseket és hallgatólagos következtetéseket annak érdekében, hogy egy boldogabb és érdemesebb élethez szükséges technikákat és stratégiákat fejleszthessünk ki. Nem foglalkozunk feltételezésekkel vagy politikailag helyesnek tartható közhelyekkel. Ha valami úgy néz ki, mint egy kacsa, úgy hápog, mint egy kacsa, úgy totyog, mint egy kacsa, és elegendő bizonyíték van rá, hogy az is, akkor mi kacsának fogjuk nevezni.

Az itt felvonultatott bizonyítékok arra utalnak, hogy a nemek valójában hajlamosak másként viselkedni. Nem arra célzunk ezzel, hogy bármelyik nem tagjai is kötelesek lennének így vagy úgy viselkedni, vagy számukra ez vagy az a viselkedési mód az ajánlatos.

A „természet kontra nevelés” örök vitája

Melissa ikreket szült, egy kisfiút és egy kislányt. Jasmine-t rózsaszín, Adamet pedig kék takaróba bugyolálta. A rokonság puha bolyhos játékokat hozott Jasmine-nek, egy kis focilabdát meg -trikót Adamnek. Jasmine-nel mindenki gügyögve, édeskedve beszélt, egyre azt hajtogatták, milyen helyes és szép, de a kislányt inkább csak a nők kapták fel és dédelgették. A férfi rokonok figyelme jobbára Adamre irányult: észrevehetően hangosabban beszéltek, hasba böködték, levegőbe lódították és elkapták, és megjósolták, hogy remek focista válik belőle.

A leírtak mindenki számára ismerősen hangzanak. Felmerül azonban a kérdés: vajon biológiai természetünk váltja-e ki ezt a viselkedést, vagy tanult viselkedésről van szó, amelyet egyik nemzedék átörökít a másikra? A természet vagy a nevelés működik?

A XX. század jelentős részében a pszichológusok és a szociológusok amellett voksoltak, hogy viselkedésünkre és preferenciáinkra jobbára társadalmi neveltetésünk és környezetünk tanít meg minket. Azt azonban tudjuk, hogy a nevelés tanult dolog: egy nevelőanya – lett légyen ember vagy majom – kiválóan felneveli kicsinyeit. A tudósok ugyanakkor azt állítják, hogy ebben kivált a biológia, a vegytan és a hormonok játszanak szerepet. 1990 óta számos bizonyíték támasztja alá ezt a tudományos nézetet: jobbára már agyunk szoftverével együtt látjuk meg a napvilágot. Az a tény, hogy egykor a férfiak vadásztak, a nők meg gyereket neveltek, ma is meghatározza viselkedésünket, nézeteinket, és azt, hogy mit részesítünk előnyben. A Harvardon végzett nagyszabású kutatás bizonyítja, hogy nemcsak máshogy viselkedünk a kislányokkal és a kisfiúkkal, de másképp beszélünk is hozzájuk. A kislányoknak lágyan azt susogjuk: „Milyen édes vagy!”, „Te kis aranyos!” és: „Milyen gyönyörű kislány vagy!” A kisfiúknak meg odadörögjük: „Hé, te nagyfiú!” meg: „Hű, milyen erős vagy!”

Mégis azzal, hogy Barbie babát nyomunk a kislányok és akcióhőst a kisfiúk kezébe, még nem határozzuk meg a viselkedésüket, csupán kirívóbbá tesszük. Harvardi kutatók is arra a következtetésre jutottak, hogy a felnőttek jellegzetesen eltérő viselkedése a kislányokkal és kisfiúkkal szemben csak elmélyíti a már addig is meglévő különbségeiket. Amikor egy kacsát vízre teszünk, úszni kezd. Nézzünk a felszín alá, és látjuk, hogy a kacsának úszóhártyás lábai vannak. Ha az agyát kutatjuk, rájövünk, hogy „úszómodullal” jött a világra. Nem a tócsától lesz úszó, az egyszerűen csak ott van, hogy ússzon benne.

Kutatások bizonyítják, hogy sokkal inkább biológiai jellegünk termékei, mint társadalmi sztereotípiák áldozatai vagyunk. Különbözünk, mert agyunk beidegzése eltérő. Emiatt látjuk a világot máshogy, ezért tartunk mást-mást értékesnek vagy fontosnak. Se nem jobbak, se nem rosszabbak, egyszerűen csak másmilyenek vagyunk.

Emberi útikalauzunk

Ez a kötet egy olyan útikönyvhöz hasonlít, amelynek segítségével idegen kultúrába vagy országba utazunk. Megtaláljuk benne a helyi szlenget és kifejezéseket, a testbeszéd jeleit, és betekintést kapunk abba is, hogy az ott lakók miért olyanok, amilyenek.

A turisták egy része nemigen néz utána alaposabban annak az országnak, ahova utazik, és megijed vagy felháborodik, ha a helyiek nem beszélik a nyelvét, vagy nem árulnak hamburgert és sült krumplit. Ahhoz azonban, hogy egy idegen kultúrát élvezzünk, és még hasznunkra is váljék, először a történelmét és a fejlődését kell megismernünk. Azután el kell sajátítanunk nyelvének legfontosabb kifejezéseit, és első kézből kell megtapasztalnunk életmódját, hogy valóban értékelni tudjuk. Ha már utazunk, törekednünk kell rá, hogy többet profitáljunk az utazásból, mint abból, hogy otthon maradunk, és csak gondolatban kalandozunk idegen országokba.

Ez a könyv megtanít rá, hogyan élvezzük és hasznosítsuk a másik nemmel kapcsolatos ismereteinket. Mindenekelőtt ennek történelmét és kialakulását kell áttekintenünk.

A windsori kastélynál egy amerikai turista szájából a következő mondat hangzott el: – Pompás kastély, de miért építették ilyen közel a repülőtérhez?

Könyvünk tényekkel és a valósággal foglalkozik. Valóságos emberek, hiteles kutatási adatok, tényleges események és lejegyzett beszélgetések szerepelnek benne. Az agykutatás legújabb eredményei mellett a szociobiológiának nevezett, viszonylag új tudománnyal is foglalkozunk: ez azt tanulmányozza, hogyan találhatunk magyarázatot viselkedésünkre génjeink és evolúciónk segítségével. Igyekeztünk mindennek utánanézni, és most a lehető legegyszerűbben megismertetni.

Egy sor tudományosan alátámasztott, jobbára kézenfekvőnek és gyakorlatiasnak látszó koncepciót, fogást és stratégiát is bemutatunk. Elvetettünk minden olyan gyakorlatot, trükköt és véleményt, amely nem tudományos alapokon nyugszik, vagy tudományosan nem bizonyított.

Korunk „csupasz majmát” vesszük most vizsgálat alá, a főemlőst, aki óriáskomputerek révén uralja a világot, és leszáll a Marsra, és akinek családfáját még mindig közvetlenül egy halra lehet visszavezetni. Évmilliók alatt kifejlődött fajunkat mára egy technológiailag fejlett, politikai korrektséget valló világba lökték, amely kevés vagy semmilyen tekintettel sincs biológiai jellegünkre.

Csaknem százmillió évünkbe telt, hogy olyan fejlett társadalmat hozzunk létre, amely a Holdra juttatja az embert, akinek azonban ott is ugyanúgy vécére kell mennie, mint ahogyan eleinek itt. Egyes kultúrák egyedei talán másnak tűnnek, de a mélyben egyforma biológiai szükségletek és késztetések rejtőznek. Bemutatjuk, hogyan örököltük és adtuk tovább nemzedékről nemzedékre egymástól eltérő viselkedési jellegzetességeinket, és kiderül majd, hogy gyakorlatilag nem léteznek kulturális különbségek.

És most tekintsük át röviden, hogyan alakult ki az agyunk!

Hogyan váltunk ilyenné?

Hol volt, hol nem volt… Hajdanán a férfiak és nők boldogan éltek együtt, és harmonikusan tették a dolgukat. A férfi minden áldott nap kimerészkedett az ellenséges és veszélyes külvilágba, hogy vadászként, életét kockáztatva élelmet szerezzen a nőnek és gyerekeiknek, és közben megvédte őket a vadállatoktól meg az ellenségektől. Kialakultak benne a nagy távolságok bejárására alkalmas navigációs készségek, amelyek révén élelemre lelt, és azt haza is vitte, valamint a kiváló célzási képesség, amellyel a mozgó célpontot eltalálta. Munkaköri leírása egyértelmű volt: élelemszerző – és ennél többet nem is vártak tőle.

A nő keble csak úgy dagadt a büszkeségtől, mivel a férfi az életét kockáztatta, hogy gondoskodjék a családjáról. A férfiúi eredményességet azzal mérték, sikerült-e elejteni és hazacipelni a zsákmányt, a nő pedig becsülte a férfit azért, hogy ennyit küszködik, ilyen erőfeszítéseket tesz érte. A család fennmaradása attól függött, hogy a férfi ellátja-e élelemszerző és oltalmazó feladatát – ez volt minden dolga. Soha nem merült fel olyan igény, hogy a „kapcsolatukat elemezze”, nem kellett kivinnie a szemetet vagy tisztába tennie a gyereket.

A nő szerepköre ugyanilyen egyértelmű volt. Fejlődésének irányát az szabta meg, hogy őrá hárult a gyermek világrahozatalának feladata, és készségei is e szerepkör ellátásának megfelelően specializálódtak. A közvetlen környezetét kellett figyelnie, nincs-e veszélyre utaló jel, kiváló rövid távú navigációs képességgel kellett rendelkeznie, iránypontok segítségével kellett tájékozódnia, és olyan kifinomult érzékelőképességgel kellett bírnia, amivel a gyermekek és felnőttek viselkedésében és külsejében a legapróbb változást is észrevette. A képlet egyszerű volt: a férfi az élelemszerző, a nő a fészekőrző szerepkört töltötte be.

A nő egész napja azzal telt, hogy a gyerekekről gondoskodott, gyümölcsöt, zöldséget, dióféléket gyűjtött, és a közösségben élő többi nővel töltötte az időt. Nem az ő dolga volt megküzdeni az ellenséggel vagy törődni a zsákmányszerzéssel; sikerét azzal mérte, hogy képes-e megszervezni a család életét. Önértékelésének mércéje az volt, hogy a férfi mennyire becsülte otthonteremtő és gyermeknevelő tehetségéért. Azt a képességét, hogy gyermeket tud világra hozni, úgyszólván mágikusnak, sőt szentnek tartották, mivel egyedül a nő ismerte az életadás titkát. Soha nem várták el tőle, hogy zsákmányt ejtsen, harcoljon az ellenséggel vagy kicserélje a villanykörtét.

A túlélés kemény küzdelem volt, de a kapcsolat zökkenőmentes. És így ment ez több százezer éven át. A nap végén a vadászok hazatértek a zsákmánnyal, egyenlően elosztották, és mindenki együtt evett a közös barlangban. Minden vadász becserélte a zsákmány egy részét a nő gyümölcseire, zöldségeire.

Evés után a férfiak körbeülték a tüzet, belebámultak, játszottak, meséket mondtak vagy tréfálkoztak. A történelem előtti férfi így lazított, tévécsatornák közötti szörfölés vagy újságolvasás híján. Kimerült a vadászatban, és igyekezett kifújni magát a másnap rá váró megpróbáltatások előtt. A nők a gyerekekkel foglalatoskodtak, és gondoskodtak róla, hogy a férfiak hasa teli legyen, és kipihenjék magukat. Mindkét fél értékelte a másik erőfeszítéseit: senki sem tekintette lustának a férfit vagy elnyomott cselédnek a nőt.

Ezek az egyszerű rituálék és viselkedési formák még ma is léteznek az olyan ősközösségi társadalmakban, amilyeneket Borneón, Afrika és Indonézia egyes részein találunk, vagy amilyen az ausztrál bennszülötteké, az új-zélandi maoriké, a kanadai és grönlandi eszkimóké. Ezekben a kultúrákban mindenki tudja és átlátja a szerepét. A férfi elismeri a nőt, a nő a férfit. Mindkét fél olyannak látja a másikat, mint aki egészen kivételes módon járul hozzá a család fennmaradásához és jólétéhez. A modern, civilizált országokban élő férfiak és nők körében ezek a régi szabályok már rég érvényüket veszítették, és nyomukban káosz, boldogtalanság és zavar támadt.

Ki gondolta, hogy ide jutunk?

A család fennmaradása többé már nem kizárólag a férfitól függ, és a nőktől sem várják el többé, hogy gyermeknevelőként és otthonteremtőként odahaza maradjanak. Fajunk történetében először a nők és a férfiak többsége összezavarodott a munkaköri leírását illetően. Az emberiség azon első nemzedékéhez tartozunk, amely olyan körülményekkel találja szemben magát, amilyenekkel ősapáinak és ősanyáinak sosem kellett megbirkózniuk. A történelem során először a szerelmet, a szenvedélyt és személyes boldogulásunkat várjuk el partnerünktől, mivel a létfenntartás többé már nem elsődleges szempont. Az alapvető megélhetést a modern társadalmi szerkezet nyugdíj, szociális gondozás, fogyasztóvédelmi törvények és különböző kormányintézmények révén biztosítja. Akkor hát mik az új szabályok, és hol tanulhatjuk meg őket? Könyvünk erre is megpróbál választ adni.

Miért nem segíthet a papa és a mama?

Ha 1960 előtt születtél, úgy nőttél fel, hogy szüleidnél a férfi-női túlélés ősi szabályai szerinti viselkedést tapasztalhattad. Szüleid leutánozták azt a viselkedésnormát, amit saját szüleiktől tanultak, akik viszont tulajdon szüleiket utánozták, akik meg szintén a saját szüleiktől lesték el, és így göngyölíthetnénk ezt vissza egészen a történelem előtti kor barlanglakójáig, a maga világosan körülhatárolt szerepkörével.

A szabályok mára gyökeresen megváltoztak, és szüleink sem tudják, hogyan segítsenek. A fiatal házasoknál a válási arány ötven százalék, és ha az élettársi és a meleg kapcsolatokat is belevesszük, a párok szakítási aránya hetven százalékra tehető. Új szabályrendszert kell tehát elsajátítanunk, hogy kideríthessük, hogyan lehetünk boldogok, és élhetjük túl sértetlen érzelmekkel a XXI. századot.

Valahol mi is csak állatok vagyunk

Az emberek többsége nem képes arra, hogy az állatvilág részének tekintse magát. Nem hajlandó beletörődni a ténybe, hogy testünk 96 százalékban hasonlatos egy lóéhoz vagy disznóéhoz. A többi állattól pusztán az különböztet meg minket, hogy gondolkodni tudunk és előre tervezünk. Más állatok csupán helyzetekre reagálnak agyuk genetikai beidegzése és viselkedésminták ismétlése révén. Nem gondolkodnak, csak reagálnak.

Az emberek jobbára elfogadják és elismerik, hogy az állatoknak ösztöneik vannak, amelyek nagyjából meghatározzák a viselkedésüket. Az ösztönös viselkedés megnyilvánulásaival nap mint nap találkozhatunk: a madarak csicseregnek, a békák kuruttyolnak, a kan kutyák felemelt lábbal pisilnek, a macskák becserkészik zsákmányukat. De mivel ezek nem intellektuális viselkedésformák, sok embernek nehezére esik összefüggést találni ezek és a saját viselkedésformái között. Még arról a tényről sem vesznek tudomást, hogy első viselkedésformáik, a sírás és a szopás is ösztönösek voltak. Szüleinktől bármilyen viselkedésnormát örököljünk is – pozitívat vagy negatívat –, ezt valószínűleg úgy adjuk tovább gyermekeinknek, mint az állatok. Amikor egy új készséget elsajátítunk, genetikailag továbbadjuk gyermekeinknek, ugyanúgy, mint ahogyan tudósok okos patkányok és buta patkányok egymást követő nemzedékeit tenyésztik ki aszerinti csoportosításban, hogy képesek-e eligazodni a labirintusban, vagy végképp eltévednek. Ha mi, emberek olyan állatnak fogadjuk el magunkat, amelynek impulzusait több millió évnyi evolúció csiszolta, akkor könnyebb alapvető késztetéseinket és ösztönzéseinket is megérteni, magunkkal és másokkal szemben megértőbbnek bizonyulni. És innen vezet az út az igazi boldogsághoz.

Miért ne hívnád el Allan Pease-t vendégelőadónak
a következő konferenciádra vagy szemináriumodra?

Allan és Barbara Pease jelenleg a legsikeresebb szerzők párkapcsolatok témájában. Tizennyolc bestseller, köztük tíz listavezető fűződik a nevükhöz, és előfordul, hogy évente akár hetven országban is tartanak szemináriumot. Könyveik több mint száz országban, 55 nyelven kaphatók, és több mint 30 millió példány kelt el belőlük. Világszerte rendszeres médiaszereplők, műveik felhasználásával tizenegy tévésorozat, négy színdarab és egy hatalmas kasszasikerré vált mozifilm készült, ezeket eddig 100 millióan néztek meg.

Cégük, a Pease International Ltd. videókat készít és képzéseket tart üzletemberek és kormányok számára szerte a világon. Havonta megjelenő párkapcsolati rovatukat 25 országban eddig több mint 20 millióan olvasták. Ausztráliában élnek, hat gyermekük és nyolc unokájuk van.

Allan és Barbara Pease további könyvei
az Open Books gondozásában

A férfinak szex kell, a nőnek szerelem

A testbeszéd enciklopédiája

Nekem te kellesz, neked pedig én

Testbeszéd

Testbeszéd a szerelemben

{1} 2015-ben, 26 éves korában elhunyt a világ akkori legmagasabb embere, a thaiföldi Pornchai Saosri, aki 264 centiméter magas volt, de betegsége miatt nem tudott felállni. Tőle a címet a török Sultan Kösen örökölte, a maga 251 centijével. (A szerk.)