MURRAY BOOKCHIN
–

A KÖVETKEZŐ FORRADALOM

Népi gyűlések és a közvetlen
demokrácia ígérete

Fordította Konok Péter

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Murray Bookchin: The Next Revolution,

Verso, 2015

© The Murray Bookchin Trust, 2015

Előszó © Ursula K. Le Guin, 2015

Bevezetés © Debbie Bookchin és Blair Taylor, 2015

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Konok Péter, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztette Leiszter Attila

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-334-8

ISSN 2939-7766

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos

A Bázis Könyvek további kötetei

Guy Debord: A spektákulum társadalma,
Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright: Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

George Orwell: Miért írok?

Rosa Luxemburg: Tömegsztrájk

Henry David Thoreau: A gyaloglásról

Nancy Fraser: Kannibál kapitalizmus

Walter Benjamin: A műalkotás a technikai reprodukció korában

Paolo Freire: Az elnyomottak pedagógiája

TARTALOMJEGYZÉK

URSULA K. LE GUIN ELŐSZAVA

BEVEZETÉS (DEBBIE BOOKCHIN ÉS BLAIR TAYLOR)

1. A KOMMUNALISTA PROJEKT

2. AZ ÖKOLÓGIAI VÁLSÁG ÉS A TÁRSADALOM ÁTALAKÍTÁSÁNAK SZÜKSÉGESSÉGE

3. POLITIKA A 21. SZÁZADRA

4. A KONFÖDERALIZMUS JELENTÉSE

5. LIBERTER MUNICIPALIZMUS: A KÖZVETLEN DEMOKRÁCIA POLITIKÁJA

6. VÁROSOK: A RÁCIÓ KIBONTAKOZÁSA A TÖRTÉNELEMBEN

7. NACIONALIZMUS ÉS A „NEMZETI KÉRDÉS”

8. ANARCHIZMUS ÉS HATALOM A SPANYOL FORRADALOMBAN

9. A BALOLDAL JÖVŐJE

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Bea Bookchinnak,
aki több mint ötven éven át Murray Bookchin bizalmasa,
szellemi partnere és legközelebbi barátja volt

URSULA K. LE GUIN ELŐSZAVA

„A baloldal” a francia forradalom óta létező kifejezés, amely azután a szocializmus, az anarchizmus és a kommunizmus kialakulásával kapott nagyobb jelentőséget. Az orosz forradalom egy elgondolásait tekintve teljesen baloldali kormányzatot juttatott hatalomra; a balos és jobbos mozgalmak két részre szakították Spanyolországot; az európai és észak-amerikai demokratikus pártok e két pólus között jelölték ki saját helyüket; a liberális karikaturisták kövér, szivarozó plutokratákként ábrázolták ellenfeleiket, míg az Egyesült Államok reakciósai az 1930-as évektől kezdve és a hidegháború korszakában mindvégig a „balos komcsikat” démonizálták. A bal- és jobboldal ellentéte, habár gyakorta túlzottan leegyszerűsítve, két évszázadon át többé-kevésbé megfelelőnek bizonyult a dinamikus egyensúly leírása és a rá való emlékeztetés számára.

A 21. században még mindig használjuk ezeket a terminusokat; de vajon mi maradt a baloldalból? Az államkommunizmus megbukott, a demokratikus kormányzatok szép csendben némi mértékű szocializmust engedtek magukba, míg a vállalati kapitalizmus könyörtelenül jobb felé taszította a politikát – mindennek hatására a progresszív gondolkodás ma már többnyire idejétmúltnak, redundánsnak vagy illuzórikusnak hat. A baloldal elméletei marginalizálódtak, céljai széttöredeztek, és maga is bizonytalan abban, hogy képes-e egységesülni. Különösen Amerikában, ahol a jobboldali fordulat akkora léptékű volt, hogy immár magát a liberalizmust állítják be olyan terrorista mumusnak, mint korábban az anarchizmust vagy a szocializmust, és innentől a reakciósokat nevezik „mérsékelteknek”.

Tehát egy országban, amely szinte teljesen lehunyta a bal szemét, és igyekszik csupán a jobb kezét használni, hol akad hely egy afféle kétkezes, mindkét szemét használó régi vágású radikálisnak, mint Murray Bookchin?

Úgy vélem, rá fog találni olvasóira. Sokan kutatnak olyan következetes és konstruktív gondolatok után, amelyekre cselekvést lehet alapozni – miközben ez a keresés reménytelennek tűnhet. Ígéretesnek tűnő elméleti megközelítésekről kiderülhet, hogy – mint a Libertárius Párt esetében – csak egy átfazonírozott Ayn Randet{1} találunk mögöttük; adott problémára talált közvetlen, hatékony megoldásokról kiderülhet, hogy – mint amilyen az Occupy-mozgalom volt – hosszabb távon sem struktúrájuk, sem életképességük nincs. A fiatalok, akiket ez a társadalom egyértelműen becsapott és elárult, értelmes, realisztikus és távlatos gondolatokat keresnek; nem egy újabb fellengzős ideológiát, hanem egy gyakorlatias munkahipotézist, annak módszertanát, hogy miként nyerhetjük vissza az ellenőrzést afölött, ahová tartunk.

E kontroll megszerzéséhez egy mélyreható forradalomra lesz szükség, amely legalább olyan mértékben hatja át az egész társadalmat, mint az a hatalom, amit le akar gyűrni.

Murray Bookchin az erőszakmentes forradalom szakértője volt. Egész életében a megtervezett és spontán radikális társadalmi változások foglalkoztatták, illetve az, hogy miként lehet ezekre a változásokra a legjobban felkészülni. Ez a kötet a saját életén túl a bennünket fenyegető jövőbe viszi át gondolatait.

A türelmetlen, idealizmusra fogékony olvasók talán túlzottan földhözragadtnak találják majd őt. Nemigen hajlamos a valóságon átlépve boldog álmokat kergetni, nem szereti, ha a szimpla normasértéseket politikai tetteknek állítják be: „A felforgatás vagy a »kreatív káosz« »politikája«, avagy »az utcák elfoglalásának« naiv gyakorlata (ami többnyire alig több egy-egy utcai fesztiválnál) egy serdülőkorú banda viselkedésének szintjére szorítja a résztvevőket.” A leírás nyilvánvalóan inkább illik a „szeretet nyarára”,{2} mint az Occupy-mozgalomra, mégis el nem múlóan fontos figyelmeztetés. De Bookchin nem valamiféle zord puritán. Amikor először olvastam őt, még anarchista volt, talán a legmeggyőzőbb és a legelmélyültebb az egész nemzedékéből, ám a szabadság iránti rajongása akkor sem enyhült, amikor anarchizmusából tovább lépett. Csak azt akarta elkerülni, hogy a szabadság örömét újra és újra saját mámoros felelőtlenségének romjai temessék maguk alá.

Minden politikai és társadalmi gondolkodásnak végül óhatatlanul szembesülnie kell azzal, hogy a gáttalan ipari kapitalizmus visszafordíthatatlanul tönkreteszi a környezetet: immár ötven éve próbálnak meggyőzni minket a tudósok erről a szörnyűségről, miközben a technológia mindinkább igyekszik elterelni figyelmünket a problémáról. Bármely előny, amit az ipar és a kapitalizmus jelent, a tudás, az egészségügy, a kommunikáció és a kényelem összes hihetetlen fejlődése ugyanazt a végzetes árnyékot veti ránk. Amink csak van, a Földtől vettük és vesszük el, egyre intenzívebb ütemben, egyre növekvő kapzsisággal, és alig valamicskét adunk neki vissza, ami nem terméketlen, vagy nincs megmérgezve. A folyamatot mégsem tudjuk leállítani. Egy kapitalista gazdaság értelemszerűen a növekedésből él; ahogy Bookchin rámutat: „Ha a kapitalizmus felhagyna az ész nélküli terjeszkedéssel, azzal öngyilkosságot követne el.” A rákot társadalmi rendszerünk igen szemléletes példájának vehetjük:

„A kapitalizmus növekedésének létfontosságú kényszere totálisan szemben áll az ökológia kölcsönhatásokon és korlátokon alapuló kényszereivel. Ez a két kényszer nem létezhet egymás mellett; egyetlen olyan társadalom sem reménykedhet a túlélésben, amely arra a mítoszra alapoz, hogy kettejük összebékíthető. Vagy létrehozunk egy ökológiai társadalmat, vagy a társadalom mindenki számára összeomlik, függetlenül attól, hogy épp ki milyen helyzetben lesz.”

Murray Bookchin egész életében szembehelyezkedett a növekedésfüggő kapitalizmus mohó étoszával. A jelen kötetben olvasható kilenc tanulmány e munka csúcspontjait mutatja be: egy egalitárius, a közvetlen demokrácián alapuló, ökológiai társadalom elméleti alapvetéseit és kiépítésének gyakorlati elképzeléseit. Bookchin kritikai áttekintést nyújt a társadalmi változásért fellépő korábbi mozgalmak kudarcairól, új életet lehel a közvetlen demokrácia ígéretébe, és végül, a kötet utolsó esszéjében, felvázolja azzal kapcsolatos reményeit, hogy a környezeti válságot miként fordíthatjuk át a szabad választás mozgalmává – eséllyé, hogy túllépjünk a nem, a faj, az osztály és a nemzet bénító hierarchiáin, eséllyé, hogy társadalmi rendszerünk radikális romlottságára radikális gyógymódokat találjunk. Megindított és hálával töltött el, amikor olvastam őket, miként sokszor Murray Bookchin egyéb szövegei is. A tiszta gondolkodás és a morális felelősség iránti elkötelezettsége, valamint a reális lehetőségek őszinte, kérlelhetetlen számbavétele tette őt a felvilágosodás igaz gyermekévé.

BEVEZETÉS

A világ ma nem csupán egyetlen, hanem egy sor összefüggő – gazdasági, politikai, társadalmi és ökológiai – válsággal szembesül. Az új évezredet a gazdagok és a szegények között egyre növekvő szakadék jellemzi, az egyenlőtlenség példátlan léptékeket öltött, tönkretéve egy teljes nemzedék reményeit, sötét jövőt vetítve eléjük. Az új évszázad társadalmi pályagörbéje egyformán laposnak bizonyult, különösen a fejlődő országok számára, amelyekben a vallási, törzsi vagy nemzeti köntösben fellépő szektás erőszak egész régiókat változtatott elviselhetetlen csataterekké. Eközben a környezeti válság olyan ütemben súlyosbodott, amely még a legpesszimistább előrejelzéseket is felülmúlta. A globális felmelegedés, a tengerszint emelkedése, a levegő, a talaj és az óceánok elszennyezése, az esőerdők nagymérvű pusztítása olyan riasztó mértékben felgyorsult, hogy már a jelenlegi nemzedékek számára sürgető problémává vált az a környezeti katasztrófa, amelyről korábban úgy gondolták, hogy majd csak valamikor a jövő században lesznek súlyos következményei.

Ám mindezen egyre súlyosbodó válságok dacára a neoliberális kapitalizmus perverz logikája olyan erős gyökereket eresztett, hogy még 2008‑as látványos széthullásakor is csak egyetlen lehetséges válaszlépést tudtak elképzelni: még több neoliberalizmust, és annál inkább hajbókoltak a céges és pénzügyi elitek előtt, amelyek a privatizációt, az ellátások leépítését és a piac korlátozástól mentes uralmát tekintették az egyedüli menekülő útvonalnak. Ez megjósolható módon a választójog politikai kiüresedéséhez vezetett úgy Argentínában, ahogy Olaszországban és Németországban vagy az Egyesült Államokban, mivel a választási rendszerekből eltűntek a valódi viták és döntési lehetőségek – puszta látványossággá váltak. Ám miközben a politikai és gazdasági elitek azt szajkózták, hogy „nincs alternatíva”, és cinikusan rátromfoltak a megszorítások status quójára, addig világszerte aktivisták álltak ki új politikával ezekkel a bevett bölcsességekkel szemben, és a demokrácia kiterjesztését követelték. New Yorktól Kairóig, Isztambultól Rióig olyan mozgalmak emelkedtek fel, mint az Occupy Wall Street vagy a spanyol indignados,{3} hogy olyan új, izgalmas politikáknak törjenek utat, amelyek elvetik a meglévő kategóriákat, és egyaránt támadják a kapitalista egyenlőtlenséget és a megcsontosodott „képviseleti” demokráciákat. A hangok és a követelések sokfélék, de lényegük minden esetben közvetlen kihívást jelent a fennálló politikai világkép ellen, amelyben a választott – baloldali, jobboldali vagy centrista – kormányzatok gazdasági és társadalmi politikáit megkülönböztethetetlenül egybemossa, ahogy nagy egyetértésben igyekeznek toldozni-foltozni hódolatuk kitüntetett tárgyát, a globális piaci kapitalizmust. Ezek a mozgalmak széles körű figyelmet kaptak, tömegtüntetéseiken résztvevők millióit mozgatták meg, és újra szikrákat csiholtak a remény számára, hogy az utcákon lángra lobbanhat egy új, forradalmi társadalmi mozgalom.

Ám az ellenállás lelkesítő pillanatai, a Zucotti parkban vagy a Taksim téren kovácsolódott radikális demokrácia mindmáig nem formálódott működőképes politikai alternatívává.{4} A lelkesedésnek és az alulról jövő szolidaritásnak még olyan politikai gyakorlattá kell kiforrniuk magukat, amely képes megsemmisíteni a jelenlegi elnyomó hatalmakat és egy látomásos, egalitárius – és ami fontos: elérhető – új társadalommal váltani fel azokat. Murray Bookchin közvetlenül ennek szükségességéről ír, egy valóban szabad társadalom felforgató vízióját és új politikai stratégiáját kínálja, amit kommunalizmusnak nevezett el.

Bookchin termékeny szerző, esszéíró és aktivista volt, és életét annak szentelte, hogy olyan újfajta baloldali politikát dolgozzon ki, amely egyaránt szól a mozgalmiság nehézségeiről és azokról a szerteágazó társadalmi problémákról, amelyekkel szemben ezek a mozgalmak harcba szálltak. A kommunalizmus a kritikán túllépve egy alapjaiban új társadalom felépítésének vízióját rekonstruálja – egy közvetlen demokráciát gyakorló, antikapitalista, ökológiai, az uralom minden formáját elvető társadalomét, amely a szabadságot a konföderatív módon egybekapcsolódó népi gyűléseken keresztül valósítja meg. Az autoritarianizmus baljós örökségétől és a történelem feltételezett „végétől” egyaránt megszabadítva a kommunalizmus olyan lendületes politikát jelent, amely az ellenállástól a társadalom átalakításáig jut.

Bookchin kommunalizmusa arról tanúskodik, hogy a szerző hat évtizednyi aktivizmus és elméleti munka után a társadalmi változás olyan filozófiáját dolgozta ki, amelyet életre szóló baloldalisága határozott meg. Bookchin 1921-ben született, és kilencévesen radikalizálódott, mikor belépett a Young Pioneers nevű New York‑i kommunista ifjúsági szervezetbe. Az 1930-as évek végén trockista lett, majd 1948-tól egy évtizeden át a Contemporary Issues nevű csoporthoz tartozott, amely elvetette az ortodox marxista ideológiát. Az 1950-es évek végén kezdett foglalkozni a környezetrombolás fontosságával, amit a mélyen gyökerező társadalmi problémák tünetének tekintett. A témáról szóló könyve, az Our Synthetic Environment (Szintetikus környezetünk) fél évvel előbb jelent meg, mint Rachel Carson Néma tavasza,{5} és az ő 1964-es írása, a nagy hatású Ecology and Revolutionary Thought (Ökológia és forradalmi gondolkodás) vezette be az ökológia koncepcióját az újbaloldal politikai kategóriái közé. Az anarchizmust, az ökológiát és a decentralizálást ötvöző úttörő esszé tett elsőként egyenlőségjelet a növekedésfüggő kapitalizmus és a bolygó ökológiájának pusztítása közé, és átfogó, új szemszögből mutatta be a kapitalizmus hatását úgy a környezetre, mint a társadalmi viszonyokra. 1968-as esszéje, a Post-Scarcity Anarchism (A szűkösség utáni anarchizmus{6}) egy új korszak számára formálta át az anarchista elméletet, és koherens keretek közé foglalta a társadalom újjászervezését az ökológiai-anarchisztikus elképzelések mentén. Amikor a Students for a Democratic Society (SDS{7}) 1969-es utolsó konvencióján szektás marxizmusba süllyedt, Bookchin a Listen, Marxist! (Figyelj csak, marxista!) című pamfletjét osztogatta, amelyben azt kritizálta, ahogy az SDS különféle frakciói visszafejlődtek a dogmatikus marxizmus irányába. Egy, a közvetlen demokrácián és a decentralizáción alapuló alternatív anarchista politikát javasolt – ezeket a gondolatokat akkor maguk alá temették az összeroskadó szervezet romjai, ám utóbb visszhangot keltettek a baloldalon dominánssá váló későbbi mozgalmakban. Akkoriban írt esszéit, amelyek eredetileg az Anarchos folyóiratban, egy olyan New York-i csoport lapjában jelentek meg, amelynek az 1960-as évek közepén Bookchin is az egyik alapítója volt, 1971-ben Post-Scarcity Anarchism címmel kötetbe gyűjtötték. Az így létrejött könyv komoly hatást gyakorolt az újbaloldalra, és a 20. századi anarchizmus egyik klasszikusa lett.

Bookchin huszonhárom könyvet írt történelemről, politikaelméletről, filozófiáról, városelméletről, és Arisztotelésztől, Hegeltől és Marxtól Polányi Károlyig, Hans Jonasig és Lewis Mumfordig terjedő tág intellektuális hagyományokra építkezett. Fő művében, az 1982-es The Ecology of Freedomban (A szabadság ökológiája) a társadalmi ökológia átfogó koncepcióját dolgozta ki: a hierarchia és a dominancia történeti, antropológiai és társadalmi gyökereit vizsgálta, illetve azt, hogy ezek milyen következményekkel járnak a természeti környezetünkkel való viszonyunkra. Hatással volt a korszak minden fontosabb szereplőjére, és Noam Chomskytól és Herbert Marcusétól Daniel Cohn-Benditig és Guy Debord-ig sokakat vitára késztetett.

1974-ben Bookchin részt vett a vermonti Institute for Social Ecology (ISE) megalapításában. Ez az egyedülálló oktatási program a politikaelmélet, a radikális történetírás és az olyan gyakorlati ökológiai kezdeményezések terén kínált képzéseket, mint az organikus mezőgazdaság vagy a napenergia. Az 1970-es évek végén és az 1980-as években Bookchin jelentős hatással volt az új szociális mozgalmakra, amelyekben sokszor keveredtek az erőszakmentes közvetlen akciók, a békemozgalom, a radikális feminizmus és az ökológia. Az aktivizmus igen változatos léttapasztalataival rendelkezett az ifjú utcai agitátortól az autógyári üzemi megbízottig vagy a Congress of Racial Equality (CORE) polgárjogi szervezőjéig, úgyhogy ezekre alapozva meghatározó szerepet játszott az atomerőmű-ellenes Clamshell Alliance-ban, illetve a Left Green Network megalakulásában. Political Protest and Cultural Revolution: Nonviolent Direct Action in the 1970s and 1980s című könyvében Barbara Epstein Bookchinnak tulajdonítja, hogy megismertette és elterjesztette az affinitáscsoportok fogalmát,{8} illetve Theodor Adorno és Max Horkhemier európai kritikai elméletét. A közvetlen részvételi demokráciáról, a népi gyűlésekről, a föderatív elvről vallott nézetei a világ számos részén az atomerőmű-ellenes mozgalmak szervezeti és döntéshozatali mintái lettek, majd utóbb az alterglobalizációs mozgalmak is magukévá tették azokat, hogy szervezeteikben biztosítsák a demokráciát, és meghatározzák a döntéshozatal módozatait. Bookchin a német zöldek vezetőivel is találkozott és levelezett, és kulcsszerepet játszott a Realo–Fundi-vitában,{9} amely arról szólt, hogy a zöldek hagyományos párttá váljanak-e, vagy megmaradjanak mozgalomnak. Bookchin írásait világszerte olvasták, számos fordításuk és kiadásuk jelent meg Európában, Latin-Amerikában és Ázsiában.

Az 1980-as és ’90-es években Bookchin olyan kritikai elméletalkotók fontos vitapartnere volt, mint Cornelius Castoriadis, és rendszeresen publikált a befolyásos Telos folyóiratban. Heves vitákat folytatott prominens ökológiai gondolkodókkal, így például Arne Ness-szel és David Foremannel. Eközben az ISE lényeges szerepet töltött be az 1999-ben, Seattle-ből induló alterglobalizációs mozgalomban, ahol teret nyitott az aktivista reflexióknak, a közvetlen demokráciát és az antikapitalizmust támogatta számos civil szervezet reformista, antikorporációs narratívájával szemben, és több különféle liberter baloldali és ökológiai kezdeményezést indított el. Az 1990-es évek közepére az anarchizmus egyes irányzataiban megmutatkozó problematikus jelenségek miatt, mint a primitivizmus, az életmód-politikák, illetve a szerveződés elutasítása, Bookchin előbb igyekezett visszaterelni a mozgalmat a szociális anarchizmus felé, majd végül teljes mértékben szakított az anarchista tradícióval. Egy élet baloldali tapasztalatával a 2006-os haláláig tartó másfél évtizedet egy átfogó, négykötetes forradalomtörténeti munka, a The Third Revolution (A harmadik forradalom) megírásának szentelte, amelyben kifinomult magyarázatokkal szolgált arra, hogy a forradalmi mozgalmak – a parasztlázadásoktól a modern felkelésekig – miért nem voltak képesek tartós társadalmi változásokat elérni. Ezek a felvetések szolgáltattak üzemanyagot egy új politikai perspektíva, a kommunalizmus kialakításához, amivel kapcsolatban Bookchin azt remélte, hogy a múlt csapdáit elkerülve egy új emancipatorikus gyakorlathoz vezethet.

Mostani kötetünkben több olyan esszé szerepel, amelyeket Bookchin ebben az időszakban írt, hogy kidolgozott formát adjon a kommunalizmus koncepciójának, illetve konkrét politikai dimenziójának, a liberter municipalizmusnak. A kommunalista politika kiutat kínál az anarchista és marxista tradíciók közötti ellentét ismerős zsákutcájából, és egy eleddig hiányzó harmadik pólust jelenthet a Simon Critchley és Slavoj Žižek között folyó vitában. Egyaránt elveti Critchley tisztán defenzív ellenállási politikáját és Žižek vonzalmát az elnyomó államhatalom megragadása iránt, és azt a formációt állítja középpontba, amely szinte minden korábbi forradalmi megmozdulásban újra és újra megjelent: a népi szerveződést, a gyűléseket. A párizsi kommün quartier-jeitől az Occupy Wall Street nagygyűléseiig és másutt is ezek az önszerveződő demokratikus tanácsok vörös fonalként húzódnak végig a történelemben egészen a jelenig. Mégis a legkülönfélébb irányzatú forradalmárok többnyire alábecsülték az ezekben a népi intézményekben rejlő szélesebb potenciált. A marxisták centralizált pártfegyelmet akartak rájuk húzni, míg az anarchisták gyanakodva figyelték a néphatalom efféle intézményeit, amelyeket Hannah Arendt a forradalmi hagyomány „elveszett kincseinek” nevezett – Bookchin épp ezekre alapozta politikai elképzeléseit. A kommunalizmus ezt az állandóan visszatérő történelmi formációt a közvetlen demokrácia átfogó liberter szocialista elképzelésének tartópillérévé fejlesztette.

A liberter municipalizmus egyik első körülírása 1987-ben jelent meg Bookchinnál, amikor a The Rise of Urbanization and the Decline of Citizenship című könyvét írta (amelyet később From Urbanization to Cities címen is kiadtak). Korábbi művét, az 1971-ben megjelent The Limits of the Cityt gondolta tovább, amelyben az urbanizált megalopoliszok kialakulását nyomon követve a decentralizálás mellett érvelt. Későbbi kötetében újra áttekintette a város történeti fejlődését, és rámutatott, hogy az önhatalommal bíró városlakók képezik a szabad közösségek létrehozásának alapvető bázisát. Az „államvezetést”, pontosabban az „államiságot” [statecraft], amelyben a képviseleti kormányzás következtében az egyéneknek csak korlátozott befolyásuk lehet a politikai ügyekre, megkülönböztette a „politikától” [politics], amelyben a polgárok közvetlen, részvételi ellenőrzést gyakorolnak kormányzataik és közösségeik felett. A kötetben Bookchin a görög poliszig visszanyúlva hangsúlyozza a személyes részvételen alapuló demokrácia, a népi gyűlések és népi szerveződések lényegét, hogy ennek mentén olyan prefiguratív stratégiákat dolgozzon ki, amelyekben a régi társadalmon belül formálódik az új. A közvetlen demokrácia ilyen elképzelése egyre nagyobb teret kapott a mai aktivisták liberter baloldaliságában, és az Occupy Wall Street szerveződési alapelvévé vált, még ha sokan nem is tudták, honnan ered. Ahogy David Harvey könyvében, a Rebel Citiesben (Lázadó városok) kimutatta, „Bookchin javaslata messze a legkidolgozottabb radikális javaslat arra, hogy miként alkossunk és használjunk kollektívan mindenfajta közösségeket a legkülönfélébb tereken”.

A jelen kötetben olvasható kilenc esszé kiváló áttekintést nyújt Bookchin politikai filozófiájáról, amelyben a legkiforrottabb megfogalmazását adja annak, hogy milyen szerveződési formák szükségesek egy olyan ellenerő kialakításához, amely képes lehet megbirkózni a nemzetállamok elnyomó hatalmával. Az összes itt olvasható esszé önálló munkaként íródott; kötetbe rendezve őket, ahol szükséges volt, mindet megszerkesztettük, hogy elkerüljük a terjedelmes ismétléseket, de a szövegek érthetők maradjanak. Egybegyűjtve ezek a szövegek arra sarkallnak bennünket, hogy érjük el a változásokat, amelyekre szükség van, hogy megmenthessük a bolygónkat, és megvalósíthassuk a valódi emberi szabadságot; ezek a szövegek konkrét politikai programot javasolnak erre az elsöprő társadalmi átalakulásra. A kötet írásai egyaránt szolgálnak bevezetőként a 20. század egyik legeredetibb gondolkodójának munkásságába, és mutatják be annak tetőpontját.

Az első esszében, A kommunalista projektben Bookchin meghatározza a kommunalizmus helyét más baloldali ideológiákkal szemben, és amellett érvel, hogy a világ jelentősen megváltozott az anarchizmus és a marxizmus kialakulása óta; azt állítja, hogy ezek a régebbi ideológiák immár nem képesek a modern világ támasztotta új, erősen generalizálódott kihívásokra – a globális felmelegedéstől a posztindusztrializációig – válaszokat adni. A második esszé, Az ökológiai válság és a társadalom átalakításának szükségessége Bookchin társadalmi ökológiai nézeteinek lényegét tisztázza – hogy az ökológiai és a társadalmi válság összefüggenek, hogy valójában a természet leigázása az ember ember általi kizsákmányolásán alapuló társadalmi valóság projekciója. Elutasítja azokat az ökológiai érveléseket, amelyek az egyéni választásokat, a technológiát vagy a népesség növekedését teszik felelőssé, és amellett érvel, hogy az ökológiai válságot a kapitalizmus rákosan burjánzó logikája által mozgatott társadalmi rendszer okozza, amelyben a fő vezérelv a „növekedj, vagy pusztulj” versenye, valamint a végtelen termelés, amelynek célja nem az emberi igények kielégítése, hanem a profit felhalmozása. Az autoriter állam, illetve a teljesen autonóm önellátás szélsőségei helyett Bookchin ajánlata a kommunalizmus: egy olyan emancipatorikus alternatíva, amellyel egyszerre védhetjük meg magunkat és a természetet.

Az ezt követő három esszé, a Politika a 21. századra, A konföderalizmus jelentése, illetve a Liberter municipalizmus: a közvetlen demokrácia politikája a liberter municipalizmus különféle aspektusainak részletes leírását adja. Az első azt körvonalazza, hogy az egymással szövetkező gyűlések és szerveződések miként vonhatják népi ellenőrzés alá a gazdaságot, hogy az többé ne legyen elkülönült társadalmi szféra, és a profitszerzés helyett az emberi igények kielégítését célozza. A konföderalizmus jelentése tovább finomítja ezeket az elképzeléseket, és számba veszi a konföderális közvetlen demokráciával szemben fölmerülő ellenérveket. Olyan, gyakorta felmerülő kérdésekre válaszol, mint hogy működőképes lehet-e a konföderalizmus egy globalizált világban. A helyi népi gyűlések miként lehetnek képesek nagyobb problémákra demokratikus keretek között reagálni? Vajon a helyi közösségeknek kooperálniuk vagy versenyezniük kell egymással, és a lokalizmus nem fog-e végül beszűkült provincializmussá sorvadni? A Liberter municipalizmus: a közvetlen demokrácia politikája a jól ismert történeti fejlődést követi nyomon, ahogy a mozgalmak – szociáldemokrata, szocialista, vagy akár zöld – pártokká váltak, és ahelyett, hogy ők változtatták volna meg a világot, minden esetben a világ változtatta meg őket. Ezzel szemben a liberter municipalizmus nem csupán a politika tartalmát, hanem a formáját is megváltoztatja, kiemeli a politikát abból a lenézett státuszból, amelyben a szidalmazott politikusok velünk csinálják, és olyan új paradigmába helyezi, amelyben valamiképpen mi magunk, önhatalommal bíró polgárok vagyunk a politika, amit magunknak csinálunk, és így visszaszerezzük a demokratikus ellenőrzést saját életünk és közösségeink felett.

A Városok: a ráció kibontakozása a történelemben című esszében Bookchin a város és a városlakók sajátos felszabadító hatását vizsgálja a történelemben, és áttekinti, hogy a „városi polgár” (a citizen) miként lett egyszerű elemmé és adófizetővé, holott eredetileg olyan szabad egyén volt, akinek hatalmában állt részt vennie a közös döntésekben. Bookchin arra törekszik, hogy megtartsa a felvilágosodás progresszív, de nem teleologikus történelemképét, amelyben az értelem vezérli az emberi cselekvést, hogy felszámolja a gürcölést és az elnyomást – vagyis, ha pozitív irányból nézzük, megvalósítsa a szabadságot.

A Nacionalizmus és a „nemzeti kérdés”, illetve az Anarchizmus és hatalom a spanyol forradalomban című esszék a hatalom, a kulturális identitás, illetve a politikai szuverenitás kérdéseiben világítják meg a liberter perspektívát. Az előbbiben Bookchin az emberiség társadalmi evolúciójának tágabb kontextusába helyezi a nacionalizmust, hogy így túllépve rajta olyan liberter és kozmopolita etikát kínáljon, amely a komplementaritáson alapul, hiszen a kulturális különbségek éppen az emberiség egységét mélyítik el. Az utóbbiban a hatalom kérdésével foglalkozik, és leírja, hogy miként látták a történelem folyamán az anarchisták mindig lényegileg negatív, elpusztítandó dolognak a hatalmat. Bookchin azt állítja, hogy hatalom mindig létezni fog, de a kérdés, amivel a forradalmároknak szembesülniük kell, hogy az elitek markában marad-e, vagy valamiféle emancipatorikus intézményi forma kezébe kerülhet át.

A kötetet záró, eddig kiadatlan esszé, A baloldal jövője, áttekinti a 20. századi forradalmi tervezetek sorsát, megvizsgálja a marxista és az anarchista tradíciót. Bookchin szerint a marxizmust csapdába ejtette a gazdaságra szűkített fókusza, és képét alaposan elcsúfította az önkényuralmi államiság öröksége. Ezzel szemben az anarchizmus egy olyan problematikus individualizmushoz ragaszkodik, amely az „autonómia” absztrakt és liberális elképzeléseit többre értékeli a szabadság sokkal átfogóbb érzületénél, és belezavarodik a kollektív hatalom, a társadalmi intézmények és a politikai stratégia fogós kérdéseibe. A kommunalizmus úgy oldja fel ezt az ellentétet, hogy a konföderális népi gyűlésekkel konkrét intézményi formát ad a szabadságnak. Az esszé a felvilágosodás melletti szenvedélyes kiállással zárul, emlékeztet annak örökségére – a „megvalósult” és a „lehetséges” közötti különbségtétel még mindig a baloldaliság lényegét képezi: a kritika célja az univerzális emberi szabadság lehetőségeinek megnyitása.

Ma kevesen tagadják, hogy milyen rémes a világ, amelyben élünk, ahol egymást érik és átfedik a politikai, gazdasági és ökológiai válságok. Ám hiába a népi felháborodás és felkelés lelkesítő momentumai, nem alakult ki működőképes társadalmi vízió; tovább menetel az elvadult verseny, a megszorítások, a környezetpusztítás – a rezisztencia képtelen őket megállítani. A hagyományos politika kiüresedése erőteljes új ideákat követel, amelyek képesek megszólítani a mai globális mozgalmak magvát képező radikálisan demokratikus követeléseket. Bookchin kommunalizmusa megkerüli az állam és az utca patthelyzetét – a jól ismert ingadozást az elsöprő, ám tiszavirág-életű utcai tiltakozások, illetve a rend biztosítására kialakított állami intézményekbe való betagozódás között. Kitágítja a horizontot, hogy a politikusok és cégek hatalma elleni véget nem érő tiltakozásokon túl miként lehet új módon megszervezni a társadalmat, amely így újradefiniálja a politikát, hogy az ne az a gyűlöletes dolog legyen, amit velünk csinálnak, hanem valami olyan, amit mi magunk teszünk, együtt – így adva tartalmat a „szabadságnak”, ami arról szól, hogy a kezünkbe vehessük az életünk irányítását. Bookchin egy képet kínál arról, hogy miként kellene kinéznie egy ilyen valóban szabad társadalomnak, és térképet is ad mellé, hogy hogyan juthatnánk el oda. Ezért abban a reményben ajánljuk olvasásra ezt a kötetet, hogy a benne kifejtett eszmék nemcsak szunnyadnak majd a lapokon, hanem olyan gondolatokat és tetteket inspirálnak, amelyek képessé tesznek minket arra, hogy az ellenállástól elindulhassunk a társadalom átalakítása felé.

Debbie Bookchin és Blair Taylor

1.
A KOMMUNALISTA PROJEKT

2002. november

Az, hogy a 21. század minden idők legforradalmibb vagy éppen legreakciósabb évszázada lesz-e – vagy egyszerűen belesüpped a középszerűség kiábrándító szürkeségébe –, jobbára azon múlik, hogy a társadalmi radikálisok miféle társadalmi mozgalmat és programot alakítanak ki abból az elméleti, szervezeti és politikai tőkéből, amit az elmúlt két évszázad forradalmi korszakai felhalmoztak számukra. Fajunk jövőjét századokra meghatározhatja, hogy melyiket választjuk az emberi fejlődés számtalan egymást keresztező útjából. Ameddig ez az irracionális társadalmi rendszer nukleáris és biológiai fegyverekkel fenyeget bennünket, nem hagyhatjuk figyelmen kívül azt a lehetőséget sem, hogy ez az egész emberi történet pusztító véget érhet. Ha azokra a pompásan kidolgozott technikai tervezetekre gondolunk, amelyeket a katonai-ipari komplexum kiagyalt, akkor az emberi faj önmegsemmisítése is joggal szerepel azokban a futurisztikus forgatókönyvekben, amelyeket az ezredforduló környékén a tömegmédia közvetít – arról, hogy az emberi jövő, mint olyan, véget ér.

De hogy ne váljak túlzottan apokaliptikussá, azt is hangsúlyoznom kell, hogy egyúttal olyan korszakban élünk, amikor az emberi kreativitás, a technológia és a képzelőerő elképesztő anyagi eredményeket képes elérni, és olyan társadalmakat biztosíthatna számunkra, amelyekben a szabadság mértéke alaposan felülmúlná még Saint-Simon, Charles Fourier, Karl Marx vagy Pjotr Kropotkin legdrámaibb, legfelszabadítóbb társadalmi elképzeléseit is.{10} A posztmodern éra számos gondolkodója bugyután a tudományt és a technológiát pécézte ki az ember jóllétet fenyegető alapvető veszélyekként, mégis kevés tudományos kor nyújtott át az emberiségnek ennyi elképesztő ismeretet az anyag és az élet legbelsőbb titkairól, vagy biztosította jobban fajunknak azt a képességet, hogy a valóság minden fontos jellemzőjét megváltoztathassa, és javítsa az emberi és nem emberi életformák jóllétét.

Így abba a helyzetbe kerültünk, hogy vagy a „történelem vége” felé vezető komor utat választjuk, ahol az üres események banális egymásutánja váltja fel a valódi haladást, vagy egy olyan úton haladunk tovább a történelem valódi alakítása felé, ahol az emberiség egy igazából racionális világ irányában fejlődik. Választhatunk egy gyalázatos finálét, amelyben magára a történelemre is egy katasztrofális nukleáris feledés borulhat, de afelé is mehetünk, hogy racionális módon beteljesítjük ezt a történelmet, és szabad, anyagi jólétben élő társadalmat alkotunk egy esztétikusan kialakított környezetben.

Pontosan akkor, amikorra fajként képessé váltunk megteremteni az eszközöket, amelyekkel elképesztő objektív fejlődést és javulást érhetünk el az emberi viszonyok és a nem emberi természeti világ állapotában – olyan eredményeket, amelyek egy szabad és racionális társadalomhoz vezetnek –, morálisan szinte pucéran állunk azon társadalmi erők pusztító támadásával szemben, amelyek akár a fizikai megsemmisülésbe is taszíthatnak bennünket. A jövőt illető előrejelzések érthetően igen gyenge lábakon állnak, nem könnyű bennük megbízni. A pesszimizmus általános, hiszen a kapitalista társadalmi viszonyok minden korábbinál mélyebben átitatják az emberi elmét, míg a kultúra annyira elkorcsosul, hogy szinte már el is tűnik. Miután a történelmet eljuttattuk odáig, ahol legalábbis materiális értelemben szinte már minden lehetséges – és magunk mögött hagytunk egy olyan múltat, amelyet ideológiailag az emberi képzelet szülte misztikus és vallási elemek itattak át –, egy olyan új kihívással szembesülünk, amilyennel még soha nem nézett szembe az emberiség. Tudatosan kell megalkotnunk saját világunkat, és nem értelmetlen megszokások és romboló előítéletek mentén, hanem a ráció, a reflexió és a diskurzus kánonjai szerint, amelyek egyedülállóan a mi fajunkhoz társulnak.

Milyen tényezők lehetnek döntő fontosságúak az előrelépés során? Nagy jelentősége van a mai aktivisták számára elérhetően nagy mennyiségben felhalmozott társadalmi és politikai tapasztalatoknak, a tudás olyan raktárának, amely, ha jól használják, segíthet elkerülni elődeink szörnyű hibáit, és megspórolni az emberiségnek, hogy újra elszenvedje a múlt bukott forradalmainak csapásait. Ugyancsak nélkülözhetetlen a képesség egy olyan új, elméleti ugródeszka kialakítására, amely az eszmék történetének ismeretén alapulva eszközként szolgálhat, hogy a kialakuló radikális mozgalmakat a fennálló társadalmi viszonyokon túlra, egy olyan jövőbe katapultálhassa, amely lehetővé teszi az emberiség felszabadulását.

De egyúttal teljesen tisztában kell lennünk az előttünk tornyosuló akadályok léptékével is. Világosan kell értenünk, hogy a fennálló kapitalista rendszer éppen hol tart fejlődésében, meg kell ragadnunk a kialakuló társadalmi problémákat, és reagálni kell azokra egy új mozgalom programjában. A kapitalizmus egyértelműen a történelem legdinamikusabban fejlődő társadalma. De lényege szerint, és ebben nincs változás, mindig az árucsere társadalma marad, amelyben az eladásra és profitszerzésre termelt dolgok hatják át és közvetítik a legtöbb emberi kapcsolatot. Ám a kapitalizmus egyben igen könnyen mutálódó rendszer is, amelyet állandó hajszában tart az a brutális alapelv, hogy amelyik vállalkozás nem képes a riválisai kárára növekedni, az halálra van ítélve. Így a „növekedés” és az állandó változás válnak a kapitalista létezés valódi élettörvényeivé. Ennek következtében a kapitalizmus sohasem marad meg huzamosabban egyetlen formában; állandóan át kell alakítania azokat az intézményeket, amelyek alapvető társadalmi viszonyaiból emelkednek ki.

Bár a kapitalizmus csupán az elmúlt néhány évszázad során vált domináns társadalommá, a korábbi társadalmak perifériáin már jóval korábban is létezett: leginkább árucsere formájában, a városok és birodalmak közötti kereskedelem köré szerveződve; kézművesség formájában az európai középkorban; túlnyomóan ipari formában a mi korunkban; és amennyiben hihetünk a jelenlegi jóslatoknak, információ formájában az előttünk álló időszakban. Nem csupán új technológiákat hozott létre, de igen változatos gazdasági és társadalmi struktúrákat is, mint amilyenek a kis műhelyek, a gyárak, a nagyüzemek, illetve az ipari és kereskedelmi komplexumok. Természetesen az ipari forradalom korának kapitalizmusa sem tűnt el teljesen, ahogy a még korábbi időszakok elszigetelt parasztcsaládjai és kézművesei sem merültek teljesen feledésbe. A múlt nagy része mindig betagozódik a jelenbe; ahogy arra Marx kitartóan figyelmeztetett, nincs „vegytiszta kapitalizmus”, és a kapitalizmus korábbi formáinak egyike sem kopik ki addig teljesen, amíg ki nem alakulnak és túlnyomóan dominánssá nem válnak radikálisan új társadalmi viszonyok. De ma a kapitalizmus, bár együtt létezik olyan prekapitalista intézményekkel, amelyeket saját céljainak megfelelően felhasználhat, bevásárlóközpontjaival és újfajta üzemeivel elérte a külvárosokat és a vidékeket is. Valójában cseppet sem elképzelhetetlen, hogy egy napon még a bolygónkon is túlterjeszkedik. Akárhogy is, nem csupán új árucikkeket termelt, amelyek új szükségleteket generálnak és elégítenek ki, hanem új társadalmi és kulturális ügyeket is, amelyek azután a fennálló rendszer újabb védelmezőit és ellenzőit szülik. Marx és Engels Kommunista kiáltványának híres első fejezetét, amelyben a kapitalizmus csodáit emlegetik, rendre újra kellene írni, hogy lépést tartsunk a burzsoázia fejlődésének újabb és újabb eredményeivel – és szörnyűségeivel.

A mai kapitalizmus egyik legmegdöbbentőbb jellegzetessége, ahogy az a végletesen leegyszerűsödött kétosztályos struktúra – a burzsoázia és a proletariátus kettőse –, amelyről Marx és Engels azt jósolták, hogy az „érett” kapitalizmusban uralkodóvá válik, a nyugati világban immár átalakulóban van. A bérmunka és a tőke ellentéte, bár semmiféle szempontból nem tűnt el, mégsem bír már olyan kizárólagos jelentőséggel, mint korábban. Marx várakozásaira rácáfolva a nagyipari munkásosztály létszáma csökken, és folyamatosan veszít hagyományos osztályidentitásából, ám ez semmiképpen nem zárja ki a társadalom egészének potenciálisan szélesebb körű és talán átfogóbb konfliktusából a kapitalista társadalmi viszonyokkal szemben. Napjaink kultúrája, társadalmi viszonyai, városképei, termelési módjai, mezőgazdasága és közlekedése egy leginkább kispolgári rétegbe sorolta át a hagyományos proletárt, akinek mentalitását saját „fogyasztás a fogyasztásért” utópizmusa jellemzi. Előre láthatjuk már az időt, amikor a proletárt, legyen bármilyen színű gallérja és foglaljon el bármilyen helyet a gyártósor mellett, automatizált, akár miniatürizált termelőeszközökkel cserélik fel, amelyeket néhány fehérköpenyes operátor és számítógépek irányítanak majd.

Egészében véve a mai kapitalizmus által kialakított társadalmi helyzet igencsak eltér azoktól a leegyszerűsített osztálystruktúráktól, amelyeket Marx és a francia forradalmi szindikalisták jósoltak. A második világháború után a kapitalizmus óriási változáson ment át, példátlan sebességgel termelt ki újfajta, átfogó társadalmi kérdéseket, amelyek túlmentek a béreket, a munkaidőt és a munkakörülményeket illető hagyományos proletárköveteléseken: ilyenek voltak a környezeti, a nemmel, a hierarchiával kapcsolatos, a polgárjogi, illetve a demokratikus ügyek. A kapitalizmus tulajdonképpen generalizálta a fenyegetést, amelyet az emberiségre nézve jelent, különösen a klímaváltozással, amely az egész bolygó arculatát megváltoztathatja, a globális léptékű oligarchikus intézményekkel, valamint a fékeveszett urbanizációval, amely radikálisan elsorvasztotta az alulról, lokálisan szerveződő grassroots politika bázisául szolgáló városi közösségeket.

A hierarchia manapság éppoly hangsúlyos kérdéssé válik, mint az osztálystruktúra, hiszen látjuk, hogy társadalmi elemzések sora fókuszál a menedzserekre, a bürokratákra, a tudósokra és társaikra mint feltörekvő, dominánsnak látszó csoportokra. A státuszok és érdekek új, összetett rétegződése immár sokkal fontosabb, mint akár a közelmúltban; elhomályosítják a bérmunka és a tőke közötti konfliktust, amely egykor a legfőbb, jól körülírt problémaként állt a hagyományos szocialisták harcainak fókuszában. Az osztálykategóriák ma összekeverednek a faji, gender- vagy a szexuális preferenciákon alapuló hierarchikus kategóriákkal, valamint nyilvánvalóan a nemzeti vagy regionális eltérésekkel is. A hierarchiára jellemző státuszkülönbségek egyre inkább összekötődnek az osztálykülönbségekkel, és egy olyan, mindinkább all-inclusive kapitalista világ alakul ki, amelyben az etnikai, nemzeti és genderkülönbségek gyakran fontosabbnak tűnnek a közvélemény szemében, mint az osztálykülönbségek.

Ugyanakkor a kapitalizmus egy új, meglehet, mindennél fontosabb ellentmondást is kitermelt: az állandó növekedésen alapuló gazdaság a természeti környezet kiuzsorázását jelenti.{11} Ezt a problémát éppúgy nem lehet lekicsinyelni vagy semmibe venni, mint az emberi lények táplálék és levegő iránti szükségletét. Nyugaton, ahol a szocializmus megszületett, a legígéretesebb harcok, úgy tűnik, már nem a bérekről és a munkakörülményekről szólnak, hanem az atomenergiáról, a környezetszennyezésről, az erdőirtásokról, a városok lepusztulásáról, az oktatásról, az egészségügyről, a közösségi életről és az alulfejlett országok lakóinak elnyomásáról – ahogy azt a (jóllehet, szórványos) globalizációellenes lázongások is mutatják, ahol a kék- és fehérgalléros „munkások” együtt vonulnak a középosztálybeli humanistákkal, és azonos társadalmi ügyek mozgósítják őket. A proletár lázongókat már nem lehet megkülönböztetni középosztálybeli harcostársaiktól. A tagbaszakadt munkások, a harcos elszántság e jelképei ott menetelnek a Bread & Puppet finom kezű előadóművészei mögött,{12} és sokszor igencsak kiveszik a részüket a játék élvezetéből. A munkásosztály és a középrétegek tagjainak sapkáira számos különféle társadalmi követelést írtak, amelyek közvetve vagy közvetlenül a kapitalizmust támadják, úgy kulturális, mint gazdasági alapon.

Amikor eldöntjük, hogy merrefelé induljunk, azt sem hagyhatjuk figyelmen kívül, hogy a kapitalizmus, amennyiben nem vetünk gátat neki, a jövőben – és nem is feltétlenül a távoli jövőben – alaposan különbözni fog attól a rendszertől, amit ma ismerünk. Vajon ne számíthatnánk rá, hogy az előttünk álló években a kapitalista fejlődés jócskán át fogja szabni a társadalmi láthatárt? Feltételezhetjük, hogy a gyárak, az irodák, a városok, a lakóövezetek, az ipar, a kereskedelem és a mezőgazdaság, hogy a morális értékekről, a művészetekről, a médiáról és a népszerű igényekről ne is beszéljünk, nem változnak meg mélyrehatóan, mire a 21. század véget ér? A múlt században a kapitalizmus mindenekelőtt kiszélesítette a társadalmi kérdéseket – lényegében azt a történeti társadalmi dilemmát, hogy az osztályokra bomlott, a kizsákmányolás által megosztott emberiség miként alkothatna egy egyenlőségen, a valódi harmónia fejlődésén és a szabadságon alapuló társadalmat –, és ezek közül kevésre láttak előremutató választ a 19. században és a 20. század elején a felszabadító társadalmi teóriák kigondolói. Az „összegzett nyereségek” és „befektetési döntések” végtelen sorába zárt korunk azzal fenyeget, hogy magát a társadalmat változtatja hatalmas, kizsákmányoló piactérré.{13}

{1} Ayn Rand (1905–1982) amerikai író-filozófus, gondolatrendszerét objektivizmusnak nevezik, amely az erkölcsös egoizmuson, a totális önzésen alapul; a neoliberalizmus egyik ideológusának tartják. (A fordító jegyzete.)

{2} The Summer of Love, a hippimozgalom csúcsa 1967 nyarán. (A fordító jegyzete.)

{3} A Los Indignados (A Felháborodottak) 2011–2012-ben a megszorítások ellen szerveződött spanyolországi mozgalom, tüntetéssorozat volt (másik ismert nevén a Movimiento 15-M). (A fordító jegyzete.)

{4} A manhattani Zucotti park az Occupy Wall Street ikonikus tömegtüntetéseinek színhelye volt 2011-ben; az isztambuli Taksim téren zajlottak a tér melletti park megszüntetése elleni tömeges megmozdulások – Occupy Taksim néven – 2013-ban. (A fordító jegyzete.)

{5} Magyar kiadása: Budapest, Katalizátor, 2007. Rachel Carson amerikai tengerbiológus, népszerű természetvédő volt, a szintetikus rovarirtó szerek hatásaira figyelmeztető Silent Spring 1962-ben jelent meg. (A fordító jegyzete.)

{6} A post-scarcity society terminus olyan hipotetikus társadalmat jelöl, amelyben a javak termelése csak minimális emberi munkaerőt igényel, és mindenki számára nagy bőségben elérhetők. (A fordító jegyzete.)

{7} Diákok egy Demokratikus Társadalomért, az 1960-as évek végének egyik legfontosabb amerikai újbaloldali szervezete. (A fordító jegyzete.)

{8} Affinity groups, eredetileg grupos de afinidad: a 19. századi spanyol anarchizmus óta létező kis, elvtársi harci közösségek, amelyeket valamilyen közös cél köt össze. (A fordító jegyzete.)

{9} A „pragmatikus realisták” és a „fundamentalista zöldek” közötti vita az 1980-as, ’90-es évek németországi zöldmozgalmában. (A fordító jegyzete.)

{10} A fenti listához persze számos kevésbé ismert nevet hozzáadhatnánk, de akit különösen szeretnék itt kiemelni, az a baloldali eszerek bátor vezetője, Marija Szpiridonova, akinek támogatói lényegében egyedül kínáltak fel működőképes forradalmi programot 1917–18-ban az orosz népnek. Politikai elképzeléseiket ugyanakkor nem sikerült megvalósítaniuk, és nem tudták felváltani a bolsevikokat (akikkel kezdetben együttműködtek az első szovjetkormányban). Ez nem pusztán az ő végzetüket okozta, de ahhoz is hozzájárult, hogy a rákövetkező évszázad során a forradalmi mozgalmak rémes körülmények között sorra elbuktak.

{11} Az igazat megvallva ezt lényegesebb ellentmondásnak látom, mint a profitráta csökkenésének sokszor alig észrevehető tendenciáját, amely ellehetetlenítené a kapitalista cserét – vagyis azt az ellentmondást, amelyet a 19. században, illetve a 20. század elején a marxisták döntő fontosságúnak tartottak.

{12} Az 1960-as években alakult radikális amerikai bábszínház. (A fordító jegyzete.)

{13} Marx azt állította, hogy egy társadalom csak akkor tűnik el, ha már nem képes újabb technológiai fejlesztésekre – ezzel szemben a kapitalizmus, néha egészen rémisztő mértékben, állandósult technológiai forradalomban létezik. Ebben a kérdésben Marx tévedett: sokkal többre van szükség a technológia stagnálásánál a társadalmi viszonyok e rendszerének felszámolásához. Ahogy új kihívások jelennek meg az egész rendszerre nézve, a politikai és ökológiai kérdések válnak a leginkább hangsúlyossá. Ennek alternatívájaként avval nézhetünk szembe, hogy a kapitalizmus az egész világunkat felmorzsolva csak hamut és romokat hagy maga után – vagyis röviden azt a „kapitalista barbárságot” valósítja meg, amelyre Rosa Luxemburg figyelmeztetett a Junius-brosúrában.