Oravecz Nóra

PERSZÓNA

Ki leszel egy olyan világban, ahol bárki lehetsz?

© Oravecz Nóra, 2024

© Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Borítóterv Faniszló Ádám, Bakos Fanni (Coverist Studio)

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-496-3

Két ember nélkül nem születhetett volna meg ez a könyv. Egyikük Máté Gábor, aki az életemet változtatta meg, amikor 2019-ben bemutatott a jövőbeli terapeutámnak, Kálmán Katának Vancouverben. Kata olyan mélységekbe vitt el, ahova egyedül sosem lett volna erőm eljutni. Ez a könyv nem születhetett volna meg nélküle, így ugyanolyan fontos szerepet kapott benne, mint az életemben. Külön szeretném kifejezni őszinte hálámat neki azért, mert megosztotta a gondolatait, és őszintén bízom benne, hogy a te életedre is olyan hatással lesz, mint az enyémre.

BEVEZETÉS

Egy olyan túlingerelt, felgyorsult világban élünk, amire senki sem készített fel minket. Bár azt hinnénk, hogy azután, hogy ennyi éve az internet világában élünk, már tudnunk kellene, hogy mi jár vele, és hogyan használjuk, mégis rengeteg a kimondatlan tabu, miközben hatalmas a zaj, a társadalmi nyomás, a közösségi média hatásairól nem is beszélve. Ember legyen a talpán, aki képes meghallani a saját hangját ebben a zajban, és képes is azt felvállalni minden körülmények között.

Minden nagyon gyors, a trendek folyamatosan változnak, a tempó és a számtalan lehetőség pedig befolyásol minket, hat az életünkre, arra, amilyen életet teremtünk magunknak, és ahogyan önmegvalósítunk, megjelenünk a világban, ahogy magunkat látjuk.

A mai valósághoz képest húsz éve még erőteljesen korlátozottak voltak a lehetőségeink. Ha nem volt tehetős családod, vagy nem voltál kitűnő tanuló, esetleg nem házasodtál „jól”, akkor kis túlzással nem túl sok esélyed volt arra, hogy többet kapj az életből, mint amit egy irodai vagy gyári munka tudott biztosítani. Ha pedig a bátrabbak közé tartoztál, kiköltözhettél Ausztriába, Németországba vagy Londonba például pultozni. Míg 2009-ben az első fizetésem 100 ezer forint volt, már akkor 1500-2000 fontot kerestek az ismerőseim Hollandiában és Londonban.

A mai világ adta lehetőségeket látva valószínűleg nehéz elképzelni azt, hogy az internet előtti világ mennyire korlátolt és kirekesztő volt. Ma pedig már csak a képzeleted és az elszántságod szabhat határt annak, hogy milyen életet élhetsz – ezt támasztja alá az, amit a közösségimédia-felületeken látsz, és én is meg tudom erősíteni. Ahogy azt is, hogy ennek az ellenkezője is igaz, hiszen reménykedhetsz, hogy neked is sikerülhet, és mégis, benne van a pakliban, hogy ha a fene fenét eszik, akkor is csak egy ábrándot kergetsz, amiből nem árt felébredned. Erre nagyszerű példa a Cápák között című műsor, ahol erre rendszeresen látsz példát. Igen, lehet, hogy nem válhatsz azzá, akivé szeretnél, de most sokkal több lehetőséged van arra, hogy önmagad legyél, és kihozd magadból a lehető legtöbbet, mint valaha.

Természetesen nem szeretnélek hiú ábrándokba ringatni, hiszen ahogy ebben a könyvben is láthatod majd, rengeteg áldozat árán juthatsz el oda, ahova szeretnél, és mindenki egytől egyig megfizeti a siker árát. A kérdés az, hogy te erre hajlandó vagy-e. Ami viszont a jó hír, hogy a valóság már nem fekete-fehér, hanem színes, és már nemcsak egy megoldás létezik, és egy nézőpont, hanem számtalan.

Egy dologra viszont fel kell készülnöd: teljesen mindegy, hogy egy vidéki kisváros sikeres vállalkozójaként, polgármestereként, fodrászaként vagy TikTokon teszel szert hírnévre, esetleg sportolóként, színészként futsz be, muszáj lesz egy ponton feladnod az eddigi életedet, és átesni egy erőteljes transzformáción, aminek a végén egy új emberként, új lehetőségekkel találod magad egy számodra eddig ismeretlen világban.

Ennek a könyvnek a témája nyolc éve született meg bennem, amikor teljesen elveszve éreztem magam abban a világban, amibe a korai sikereim bloggerként és szerzőként repítettek. Egyik nap még a lány voltam a szomszédból, akinek a blogját havi száz ember olvasta, majd öt év látszólag egy helyben való toporgás után az a lány lettem, akinek egy egész ország ismerte a nevét, hírességek osztották meg a posztjait, rendszeresen szerepelt a tévében, a kedvenc márkái szponzorálták, ismert emberek keresték a társaságát, és a könyvei sorra megjárták a sikerlisták élét. Időm sem volt felfogni, hogy a lány Vizslás-Újlakról teljesen átírta a lehetőségeit, és egyben le is sokkolta magát azzal, hogy az, amit eddig csak legbelül érzett, mind megvalósult. Ki gondolta volna, hogy az, aminek akkoriban egy a millióból volt az esélye, pont velem történik meg?

Közben persze azt hittem, hogy ez egy időszakos változás lesz, amit nem lehet majd fenntartani, és egy szép napon elmúlik a varázslat, és visszaváltozik minden, mint a mesében. Úgyhogy elképesztő tempót diktáltam magamnak, hiszen minden percét ki akartam élvezni annak, hogy mindez velem történik. Egy új világban találtam magam, aminek a szabályait nem ismertem, így nem is tudtam azok szerint játszani.

Hamar kiderült, hogy egy online közösség dinamikája ugyanúgy működik, mint egy csoporté az interneten kívül: ahol van szeretet, ott támadás is lesz, és mindig lesz egy-két vagy akár annál is több heccelő, támadó, kritizáló, aki dühös az egész világra, és ezt a dühöt leginkább rajtad tölti ki – például a kommentszekcióban, a médiában vagy zaklató privát üzenetekben. Bármilyen szomorú is, pontosan ismertem annak a középiskolai verzióját, amit online megtapasztaltam, de nem voltam felkészülve arra, ami rám várt.

Bár akkoriban számtalan ismert és elismert ember vett körbe, mégsem mertem nekik panaszkodni arról, hogy nekem ez bizony nehéz, hiszen mit panaszkodom! Nem vagyok én olyan híres, mint ők! Miközben egészen különleges élethelyzetekkel, jelenségekkel és új generációs problémákkal találtam szemben magam, amikről később kiderült, szinte mindenki megélte körülöttem, még azok is, akik előtt inkább csendben maradtam.

Arról nem is beszélve, hogy a pozitív történések, az életemet érő sok drasztikus változás mind-mind hatással volt rám, és ugyanolyan nehéz volt megszokni a jót, mint az árnyoldalt. Gondolj csak bele: a belső narratíva egészen idáig az volt, hogy bármiről is legyen szó, „nekünk ez nem jár”, majd egy szép napon ez valahogy teljesen megváltozik. Arról nem is beszélve, hogy hirtelen tízezrek szeretnek, és tekintenek rád úgy, mintha a legjobb barátnőjük lennél. Ha erre pedig legyintünk, és annyival elintézzük, hogy „na, te csak ne panaszkodj! Szokd meg a jót, majd sajnállak, ha lesz időm”, nemhogy nem segítünk, de még meg is ágyazunk az önsorsrontásnak, hiszen megértés hiányában a valóságomat meghatározza a gondolat, hogy biztos, hogy valami gond van velem, hiszen ezek a reakciók azt üzenik nekem, hogy ennek könnyűnek kellene lennie.

Ma ez még gyakrabban, még több emberrel megtörténhet, mint tizenöt évvel ezelőtt. Sokan érzik úgy, és nem alaptalanul, hogy azzá válhatnak, akivé akarnak, olyan életet élhetnek, amilyet csak szeretnének, a határ a csillagos ég. Hogy teljesen mindegy, ki az apád, kit ismersz, mennyire vagy szép, jöhetsz a semmiből, és megtalálhatod az utat, ahova vágysz.

Ilyen húsz éve nem volt. A kérdés már csak az: ki leszel egy olyan világban, ahol bárki lehetsz? Milyen árat vagy hajlandó fizetni azért, amire (gondolod, hogy) vágysz? Tényleg te vágysz rá, vagy igazából csak igent mondasz arra, amit a közösségi média sugároz feléd, vagy mások várnak el tőled?

Ha valaki annak idején nekem teszi fel ezt a kérdést, valószínűleg azt mondtam volna, hogy ide nekem az oroszlánt is, még szép, hogy megfizetem az árát! Akkor még nem is sejtettem, hogy mivel fogok fizetni.

Addig, amíg más lányok huszonévesen az egyetem padjait koptatták, addig én blogbejegyzéseket és könyveket írtam, miközben szemellenzővel mentem előre. Nem érdekeltek a kommentek, a negatív kritikák, nem olvastam őket, hiszen örültem és végtelenül hálás voltam, hogy végre volt egy aktív közönségem, könyvem, és a munkám megkapta a figyelmet, amire vágytam.

Amikor befutottam 2013-ban, egyetlen közösségimédia-felületre fókuszálódott mindenki figyelme (na jó, a YouTube-bal együtt kettőre), ez a mindenki pedig akkoriban nagyjából 4 millió embert jelentett Magyarországon, ők mind ott voltak a Facebookon. Ekkoriban nem volt Reddit, nem volt TikTok, és az Instagram sem kapott még túl sok figyelmet. Sőt, mondok még jobbat! Nem volt több tízezer influenszer. Nincsenek előttem erre vonatkozó konkrét statisztikák, de szinte a nyakamat merném arra tenni, hogy 2013 körül nem volt több mint húsz-harminc népszerűnek számító blogger és YouTuber (értsd: tízezrek követik őket). Ma, ha szeretném megkeresni a legnépszerűbb hazai influenszereket, azt sem tudnám, hogy hol kezdjem, annyian vannak. Az elsők között voltam, aki hirdetés nélkül lépte át a százezres követői számot Facebookon, ez akkoriban hatalmas dolognak számított.

Nem volt „szerencsém” az internet üdvöskéi között találnom magam, akik kizárólag a szeretetet élik meg, talán azért, mert túl hangos voltam és túl sok embert értem el. Akkoriban ráadásul ha valaki érzelmekről írt ebben az országban, ahol azt tanultuk meg, hogy azokról nem beszélünk, sokkal nagyobb veszélyforrásnak minősült, mint egy gasztroblog. Utóbbin nincs mit támadni, hiszen ott maximum azért támadhatod az illetőt, mert miért fehér tányérra tálalt, vagy miért rakott citromlevet a guacamole szószba.

A meg nem értettség leginkább az újdonság ereje miatt jelent meg, hiszen akkoriban nem léteztek influenszerek, ördögtől valónak számított az, ha valaki pénzre tudta fordítani a posztjait. Ráadásul amikor kiderült, hogy egy huszonhárom éves fiatal lány áll a blog mögött, és nem egy negyvenéves nő, sokan kiborultak, hogy egyébként is, mit képzelek magamról, hogy merek ennyire fiatalon érzésekről írni.

Ami viszont hamar feltűnt, hogy tükrökként szolgáltunk emberek százezreinek: hiszen egy világban, ahol addig az nem volt opció, hogy azt csináld, amit szeretsz, és még pénzt is kereshess belőle, bosszantó lehetett az, hogy jön ez a fiatal lány, nem is „celeb szépségű”, meg írni se tud, és mégis százezrek olvassák hetente! Sőt! Több tucat ilyen szereplő jelenik meg, és egyikük sem tehetségesebb, mint te a másik oldalon. Érthető az elementáris erővel kitörő frusztráció, ami sokakban megjelent, hiszen: „Mennyit tanultam azért, hogy legyen egy állásom, és ez meg csak írogatja a baromságait a Facebookon! Menjen el dolgozni, akkor majd megtudja, hogy mi az élet!”

Teljesen megértem a dühüket, ami már akkor is világos volt, hogy valójában többnyire nem ellenünk irányult. A sors fintora, hogy azóta közülük mennyien váltak vállalkozóvá, influenszerré, bloggerré, YouTuberré, és végre nem kell gyűlölködniük, ugyanis ők is (jobb esetben) elégedettek az élettel, amit kialakítottak a közösségi média segítségével.

Azt azért fontos hozzátennem, hogy abban szinte biztos vagyok, hogy nem voltunk tehetségesebbek, mint mások, különlegesebbnek sem mondhatnám magunkat. Egyszerűen mindennél jobban szerettünk valamit csinálni, és kiálltunk mellette, tűzön-vízen átvittük egészen addig, amíg számunkra értelme volt ennek.

Időközben eltelt tíz év, és senki sem lepődik meg a fentieken. Ma már bárki lehetőségeket teremthet a közösségi médiát használva, több ezer példa van erre, és bizony a heti 1 milliós elérés TikTokon is gyakori lehet. Az, amit tíz éve megtapasztaltam, akkor még újdonság számba ment, ma viszont már teljesen „normális”.

Akkoriban divat volt oravecznórázni és utálni engem, a nevem clickbaitként szolgált, és rengetegen meglovagolták az átlag tíz-húsz ezres megosztásokért és több százezres olvasottságért, közben egy blogbejegyzésemet és könyvemet sem olvasták. Úgy torzították a rólam kialakított képet, ahogy a kattintások kívánták. Hamar eljutottunk a pontra, amikor egy-egy rólam szóló cikket olvasva a barátaim felhívtak, hogy „Miről beszélnek ezek, Nóri? Te nem is vagy ilyen…”.

Ez az egész odáig fajult, hogy 2016 júniusában egy gondosan eltervezett országos lejárató kampányt indítottak ellenem (semmit sem csináltam, fabrikált indokokkal támadtak), amibe a média jelentős része is beszállt, és két héten át hazugságok hazugságok hátán jelentek meg a témában. A probléma csak az volt, hogy ez mind hatással volt az életemre is, tekintve, hogy márkák és az akkori szponzoraim tiltólistájára kerültem, hallani sem akartak rólam, hiszen „problémásnak” számítottam. Az egyik ismerősöm akkoriban egy reklámügynökséget vezetett, és meg is mutatta azokat az e-maileket, ahol influenszerként kiajánlott, és az ügyfél csak annyit írt: „Csak Oravecz Nórát ne. Köszi.”

Akkor már jó ideje fontolgattam, hogy lezárom a blogot, elmegyek külföldre, és új életet kezdek, de még a történtek előtt pár hónappal egy coachnál ülve is csak annyit tudtam válaszolni a kérdésére: „Mit tennél, ha bármit megtehetnél?”, hogy elhúznék innen a fenébe. Amikor megkérdezte, hogy miért nem teszem, értetlenül néztem rá, és csak annyi csúszott ki a számon: „Én ezt nem tehetem meg… Ott a kiadó, a szponzorok, az olvasók… Ez nem így működik.”

A lejárató kampány után rendszeresen kaptam fenyegető e-maileket, amikben arról írtak, hogy tudják, hogy hol élek, és ha meglátnak, nekem annyi. Ez egyáltalán nem tűnt viccesnek, és tovább fokozta a félelmemet. Abban a traumatizált állapotban, amiben akkor voltam, lehetetlen volt felmérni, hogy mi a valós veszély, és mi az, amire csak legyinteni kell.

Arról nem is beszélve, hogy addigra a metrók, na meg persze a Deákon az aluljáró legnagyobb plakátja és a város szinte összes Libri könyvesboltja tele volt az arcommal és a legújabb könyvem promójával (micsoda időzítés!), így bárhova mentem, mindenhol felismertek, és úgy érződött, mintha mindenkinek meglett volna rólam a véleménye, és az egész világ ellenem fordult volna. Természetesen ez távol állt a valóságtól, mégis, ebben a helyzetben képtelenség volt józanul érzékelni a világot.

Alig pár napon belül pedig jött az értesítés: felkerültem a Forbes Legbefolyásosabb Social Media Arcok listájára. Ott volt minden, amiben addig mértem a sikert – és valójában semmit sem számított, mert egy percét sem tudtam kiélvezni, ugyanis azt éreztem, hogy a világ összedőlt, és nincs tovább.

Minden jobbnak tűnt annál, mint ami itthon volt, és tudtam, hogy szükségem van némi távolságra, hogy újra meghalljam a hangom, és lássam azt, hogy ki vagyok, amikor senki sem akarja megmondani – és ebbe beletartozott bizony az is, hogy addigra már legalább három éve egy rossz szó vagy panasz sem hagyhatta el a számat, mert senki sem engedte meg, hogy bármi is nehéz legyen. Hiszen ha te vagy az Oravecz Nóri, neked mindig pozitívnak kell lenned! Vedd el egy embertől a panaszkodáshoz, a transzparens kommunikációhoz való jogot, és egy része kómába süllyed.

Végül úgy döntöttem 2016 júniusában, hogy irány Lisszabon! Soha olyan gyorsan nem pakoltam össze az egész életemet, mint akkor, pedig rutinos voltam a költözésben. Alig pár nap leforgása alatt már minden cuccom a szüleimnél volt, én pedig egy ismerős tanácsára lefoglaltam a repjegyet Lisszabonba, hiszen „éled a startup-szcéna”, szükség lehet a szakmai tudásomra.

Ebben az erősen megtépázott állapotban szálltam fel a repülőre Lisszabon felé, úgy éreztem magam, mintha egy háborús övezetből menekültem volna el. Közben a nehézségek nem értek véget, hiszen ahogy azt már tudjuk, minden potenciális szponzort elveszítettem, a kutya sem volt kíváncsi rám. Hiába a sok sikerkönyv, a kezdeti alig 6-8%-os jogdíj/példányból nem lesz százmilliós tartalékod (akkoriban ráadásul nem annyiba kerültek a könyvek, mint ma), egy-egy szponzori együttműködésből nagyjából 200 000 Ft volt a plafon, amit egy teljes kampányért kaptam. Ma van, hogy valaki egy-két 24 órán át elérhető Insta-storyért kap ennyit. Vedd el ezeket a bevételeket, és indulhat az újratervezés.

Nem volt konkrét ajánlatom, mégis kimentem a városba, ahol senkit sem ismertem. Úgy vetettem bele magamat az ügyfélkeresésbe, mintha az életem múlott volna rajta. Hiszen így is volt. Új életet kezdtem több ezer kilométerre Budapesttől. Alig fél éven belül már volt annyi erőm, hogy kimozduljak a négy fal közül, és elkezdjek kutatni a válaszok után, hogy pontosan mi is történt velem, és hogy csak én tapasztaltam-e ezt meg. Alig egy éven belül már olyan legendák és világsztárok engedtek be az otthonukba és osztották meg velem a saját tapasztalatukat, mint Philip Zimbardo, Máté Gábor vagy Jake Paul. Egy új világ kapui tárultak fel előttem, és végre láttam a valóságot, amiről itthon senki sem beszélt. Végre elkezdtem gyógyulni.

Az egyik név belépő volt a másikhoz, a válaszok pedig ott lapultak náluk. Végre fel tudtam tenni a kérdéseimet, és nem azt az érdektelen választ kaptam, hogy „ez ezzel jár”.

A sok-sok sztori akkor nyerte el az értelmét, amikor leporoltam egy 2014-es interjút, amit ugyanazzal a befektetővel készítettem, akinek a javaslatára Lisszabonba mentem. Ő mesélt akkor a Gartner-féle hype-görbéről, ami a startupok életútját írja le.

Onnantól kezdve pedig csak arra tudtam gondolni, hogy ez a görbe emberek fejlődéstörténetére is működik-e, és ha igen, akkor milyen stádiumokat állapítanék meg, és mi van, ha képes vagyok valamiféle hasonlóságot és azonosságot találni az egyes sztorik között. Végül telepakoltam az egyes szinthez legjobban passzoló emojikkal a görbét, hogy már első ránézésre is egyértelmű legyen, hogy miről szól, és ne szoruljon túl sok magyarázatra.

A legnagyobb meglepetésemre tűpontosan működött. Igen, jól olvasod, a legnagyobb meglepetésemre, hiszen hiába egy elmélet, hiába egy gondolat, hiába működik valami ránézésre vagy akár a saját sztoriddal kapcsolatban, az még semmit sem jelent. Hiszen mi van, ha annyira görcsösen akarod a megoldást, hogy csak ráerőltetsz egy szerepet egy ábrára, amihez semmi köze? Akkoriban pedig ilyen szempontból nem bízhattam magamban, hiszen a kutatás elején nem voltam pártatlan: ki voltam éhezve, megoldást akartam, válaszokat, hogy gyógyulni tudjak. Attól, hogy valami számomra működött, az még semmit sem jelentett. Legalább két év kellett ahhoz, hogy már az ábrára helyezzem a fókuszt, és ne a saját válaszaimat kutassam egy-egy interjúalany válaszaiban.

Nehezítő tényezőként addigra már bekúszott a gondolataim közé az a narratíva, amivel felcímkéztek: egy részem elhitte, hogy nevetség tárgya vagyok, és egyébként is, bármit kitalálok, mondok, csinálok, az úgy hülyeség, ahogy van, abból viccet fognak űzni, és bármilyen tézissel is álljak elő, majd jól kifigurázzák azt is, mert butaság, és egyébként is maradjak már csöndben, komolytalan vagyok.

Talán emiatt töltöttem nyolc évet kutatással a témában, hiszen hiába találtam alig pár napon belül négy-öt interjúalanyt, akinek a sztorija tökéletesen ráhúzható az ábrára, pár sztori nem volt elég számomra. Az igazság az, hogy még ötven vagy száz sem lett volna az. Soha nem felejtem el azt a megnyugvást, amikor teljesen egyértelművé vált, hogy kincset találtam, és nemcsak négy-öt ember talál magára ezen az ábrán, hanem ettől jóval több. Többé már nem félve hoztam fel a görbét.

Ma már bátran állíthatom: ha valaki úgy dönt, hogy kihozza magából azt, ami benne lakozik, amire született, az így vagy úgy, de a görbén találja magát, ami kérdés nélkül viszi magával. Természetesen a körülmények, a mélységek és magasságok egyediek, de az egyes stádiumok kísértetiesen hasonlítanak egymásra. Ha pedig legalább látod, hogy azzal, ami az egyes stádiumokon történik, nem vagy egyedül, és az, amit megtapasztalsz, „normális”, talán sokkal könnyebb végigcsinálni ezt az utat.

Ez a könyv azoknak szól, akik kortól függetlenül azt érzik, hogy van bennük valami, és a felszínre szeretnék hozni azt, esetleg már megtették, és szeretnék tudni, hogy mi várhat rájuk, hogy ne érhesse őket akkora meglepetés, ha a jövőjükről van szó.

Félreértés ne essék, a pofonoktól senkit sem tudok megóvni, és jós sem vagyok, de nem mindegy, hogy van-e némi sejtésed arról, hogy mi várhat rád, és hogyan tudsz józan maradni, bárhogyan is alakul az életed. Ha valaki a kezembe adta volna ezt a könyvet 2013 augusztusában, amikor az első könyvem megjelent, akkor talán egészen máshogy tapasztaltam volna meg ezt az egészet. Mennyivel könnyebb lett volna tudni, hogy nem vagyok egyedül azzal, amin keresztülmegyek, és nem gondoltam volna azt, hogy egy csődtömeg vagyok, mert képtelen vagyok élvezni ezt az egészet, vagy épp megtartani, esetleg a kezembe venni az irányítást. Huszonnégy éves voltam, halványlila gőzöm sem volt erről a világról, ahogy akkoriban másnak sem. Tíz éve segítség helyett érdektelenséget kaptam válaszként, gúnyos kacajokat, ma pedig azért tartod a kezedben ezt a könyvet, mert szeretném, ha lenne egy hely, ahol azt tapasztalnád meg, amire annak idején mindennél jobban vágytam és az egész világot kellett bejárnom ahhoz, hogy megtapasztaljam. Szinte biztos vagyok benne, hogy nemcsak én voltam ennyire kiéhezve erre a megértésre, a tisztánlátásra.

A könyvben bemutatott görbén az én utamat is kendőzetlenül megosztom veled – a jó és a nem annyira kellemes részét is, természetesen a saját nézőpontomból. Neveket nem említek – na nem azért, mert ne merném leírni, hogy ki mit mondott vagy csinált, hanem mert nem ezen van a hangsúly, hanem azon, amit tettek vagy mondtak, és amilyen hatással volt az rám.

Bízom benne, hogy ezzel a könyvvel megspórolom számodra azt a sok pénzt, amit abba fektettem az elmúlt nyolc évben, hogy eljussak az interjúalanyaimhoz, és megkaphassam a válaszaimat, és megértsem, hogy mivel jár az, ha magunk mellett tesszük le a voksunkat egy életen át. San Francisco, Los Angeles, Vancouver, London, Lisszabon, Budapest – csupán pár város azok közül, ahol rendszeresen megfordultam az évek során válaszok után kutatva. Az interjúalanyaim egy jelentős részével a mai napig kapcsolatban állok, így sikerült megteremtenem azt a közeget, ahol megkaphatom a válaszaimat, bármilyen magasságokba vagy mélységekbe is repüljek, tudok kikhez fordulni.

Az sem kizárt, hogy már rég túlestél azon, amiről ez a könyv szól. Akkor pedig a tapasztalatod megannyi fázisához ad megértést, segítve abban, hogy feldolgozd a jót, a nehezet, a kihívásokat, a változást, amit az életedbe hoztál.

Ám titkon remélem, hogy azok a fiatalok is a kezükbe veszik ezt a könyvet, akik a tizennyolc éves Nórihoz hasonlóan többre vágynak, és egészen egyedi elképzeléseik vannak arról, hogy milyen életet szánnak maguknak, vagy épp a közösségi médiában látják a lehetőséget arra, hogy hallassák a hangjukat, és megmutassák a világnak azt, amire csak ők képesek. Bízom benne, hogy ez a könyv nemcsak az első lépéseknél, de a sokadiknál is ott lesz veled, és nem hagyja, hogy a nehézségek, vagy egy-két komment (vagy több száz) elvegye a kedvedet attól, hogy felvállald magad és megmutasd ország-világ előtt, hogy ki vagy és mire vagy képes.

Ami ebbe a könyvbe került, visszaadta az életemet valami olyan után, amiről sokáig azt hittem, képtelenség ép ésszel túlélni. Bízom benne, hogy neked is legalább annyit fog adni, mint nekem.

Szeretettel,
Oravecz Nóri