JEAN RENO

EMMA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Emma, XO Éditions, 2024

Copyright © XO Éditions, 2024

Hungarian translation © Király Katalin, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Fordította

Király Katalin

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Pacskovszky Zsolt

Olvasószerkesztő Horváth Annamária

Borítóterv Faniszló Ádám, Bakos Fanni (Coverist Studio)

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-492-5

Feleségemnek és gyermekeimnek

A legnagyobb kaland
maga az életünk.

Azelőtt

November van, alig 10 fok lehet a nagy, kéklő ég alatt. A négysávos autópályán szinte senki, csak egy kamion imbolyog a láthatáron. A sebességmérő százharminc fölötti értéket mutat. Emma tovább gyorsít. Az út mámorítóan suhan tova. A kormány remeg az ujjai alatt. Habozik, hogy bekapcsolja-e a CocoRosie-t, a mostani kedvenc CD-jét, de Jeanne, az anyja ott szunyókál mellette.

Már majdnem utolérte a kamiont. A böhöm nagy jármű mögött egy öreg Citroën zötyög, beszippantja a légáram. Túl gyorsan megy a végsebességéhez képest. A sebességmérőjén jelzett maximális kilencven helyett legalább száztízzel. Emma kirakja az indexet, hogy megelőzze.

Minden egyszerre történik, az egész zűrzavar, mint egy lassított felvételen.

A másik sávba átsodródó Citroën, egy napsugár vakító villanása, a fékpedálról lecsúszó láb, az anyja sikolya, a sokk, a véget nem érő sikoly, a hosszan szánkázó, fejre álló autó.

Egy, két, három bukfenc! – dúdolja egy hang a fejében.

Az ég, az út, az ég, a felszaggatott fű, egy villanás, aztán a csend, mint a mennydörgés utáni űr.

Emma, akit megtart a biztonsági öv, kinyitja az egyik szemét, és fejjel lefelé látja a világot. A szag ér el hozzá először, mielőtt bármi mást érzékelne: égett gumi, benzin, föld… és valami más. Egy szag, ami elszorítja a torkát, és fémes ízzel tölti el. Elfordítja a fejét, belül gondolatfoszlányok kavarognak.

Az anyja fejjel lefelé lóg, akárcsak ő, a szeme nyitva, mint az övé. Az égre bámul a vér vörös záporán át.

Az égre bámul.

Emma alámerül a sötétségbe.

1.

Záporozó üvegszilánkok között repül, repül, pörgő testtel, végtelenül hosszan zuhan lefelé. Nagy lehet a lárma, a fékcsikorgás, a darabokra szakadó karosszéria, mégsem hall semmit, a csattanás néma, a tompa sikoly a torkában reked…

Emma felül az ágyban, a szíve dübörögve kalapál, a szájában fémes íz. Még mindig kábultan rázogatja a fejét. Általában havonta egyszer ebből a rémálomból riad fel.

Kedd megereszt egy tiltakozó nyávogást, mielőtt élvezettel nyújtózkodni kezdene. Sápadt fény szűrődik át a függöny résén. Az ébresztőóra 6 óra 11 percet mutat. Emma a takaró alá bújik, hogy aludjon még egy kicsit. A dorombolás parancsolóan felerősödik.

– Megengeded?

Nem. A macska nem enged meg semmit, csak a feltétlen odaadást. Az orrával noszogatja a lányt, a vállát harapdálja, amíg ki nem kászálódik az ágyból. Alighanem a Napkirály reinkarnációja lehet, a felségsértés bűnének még a gondolatát sem tűri.

A nappaliban cipők hevernek szanaszét a padlón, egy kupac hajtogatásra váró ruha, piszkos bögrék, az előző napi tálcás kaja, könyvek, egy mérőszalag – ki tudja, minek –, összetekeredett zoknik… Egy citromsárgára festett, polcos szekrénykén Jeanne mosolyog ábrándosan a keretében. Emma futólag önkéntelenül megsimogatja.

– Szia, anya.

Imádja a lakását. A felújítás előtt ez volt a nagyapja régi suszterműhelye. A kirakat helyére üvegtégla fal került, amitől a helyiség olyan, mint egy akvárium. A raktárból egy szobát és egy zuhanyzót alakítottak ki, amelyek egy kis kertre, Kedd vadászterületére nyílnak. A régi munkapad most középre helyezett konyhaszigetként szolgál, elválasztja a konyhasarkot az „akváriumtól”. Emma nagyon ragaszkodik ehhez a jókora, összevissza karcolt bútordarabhoz. Miközben zöldséget pucol, érzi a munkája fölött görnyedő suszter ezerszer ismételt mozdulatait – szabás, csiszolás, varrás vagy szegezés, polírozás, fényezés –, látja maga előtt a férfi göcsörtös, hihetetlenül fürge kezét, amely gyerekkorában lenyűgözte. Valami tovább él belőle a fa erezetében.

A konyha kövét ma reggel jéghidegnek érzi. A kialvatlanság lehet az oka – késő éjszakáig ébren maradt. Kinyitja a hűtőt, kikapja belőle a méregdrága pástétomkonzervet, és az állat tálkájában áttöri a keveréket – „Kacsamájhab ínyenc macskáknak”, hirdeti a címke. Fél konzerv reggel, fél konzerv este, ahogy az állatorvos ajánlotta. Egyedül az egészséges életmód területén kényszeríti Kedd őfelségére az akaratát. Minden másban a macska akarata érvényesül…

Amíg a kávé lefő, a kertre nyíló franciaablaknak támaszkodik. Egy szivarfa áll az átázott fű közepén. A kőfal mellett virágzik a csucsor. Minden évben megfogadja, hogy veteményest ültet, de soha nem szánja rá magát. A kertészkedés tervezést igényel, és azt utálja.

Az alváshiány jóleső bágyadtsággal tölti el. Fura módon, amikor fáradt, az érintése kifinomul, és ilyenkor masszíroz a legjobban, mintha a kimerültség arra késztetné, hogy felengedjen, ne agyaljon sokat. Ettől függetlenül, ha választhatna, inkább aludna hét órát egyhuzamban, mint hogy szembenézzen a mai nappal.

Átkozott D-nap!

Az ég nehéz, de az eső elállt. Félő, hogy Lemonier rohamot kap, ha a VIP vendégek zuhogó esőben futnak be. A kép kuncogásra készteti, aprócska elégtétel a múlt hétért. Ahogy közeledett a dátum, a portivyi thalassoterápiás központ igazgatója annyit nyüstölte őket, hogy az már-már zaklatásszámba ment.

Teljes volt a felfordulás: elkészültek a beosztások – Lemonier egyszerűen kihúzta a szabadnapokat és a hétvégi munkaszüneti napokat –, takarítás egy segítségül hívott külsős csapattal kiegészülve, új, aranyszállal hímzett törülközők és különleges öltözék az Őexcellenciája és Kísérete kiszolgálására kijelölt személyzet számára – Emma tisztán látja maga előtt a nagybetűket, valahányszor a nagyfőnök a küldöttségről beszél. Gyógytornász kolléganője, Claire szerint a férfi sebtében átfesttette az irodáját vörösre-zöldre, az ománi nemzeti színekre! Már hozzászoktak a hírességek fogadásához, az iparmágnásoktól kezdve a filmsztárokig, de az igazgató eddig még soha nem tűnt ennyire izgatottnak… Pénzről van szó? Vagy a hírnévről?

Lemonier nyájas, ötvenes férfi, szerény termettel és kezdődő kopaszodással megverve, mondhatni, majdnem átlagos férfi, amit egyedül a törtetésével ellensúlyoz. Emma szemében az udvariassága ügyetlenül viselt álarc. Elpuskázta valódi hivatását, a zsarnokságot, és szenved attól, hogy csupán egy szállodakomplexumot irányít, legyen az bármilyen tekintélyes is. A legfurcsább, hogy mindezzel valószínűleg nincs is tisztában. Liheg a hatalmasok nyomában, abban reménykedve, hogy a fényükből rá is hull majd egy sugárnyi, és a hír, hogy idelátogat az Ománi Szultanátus küldöttsége, valóságos robbanással ért fel. Amióta úgy nyolc hete bejelentették az érkezésüket, a városban szárnyra kaptak a pletykák meg a legvadabb feltételezések. Emma fütyült volna az egészre, ha Lemonier nem őt nevezi ki őfelsége hivatalos masszőrének: „Hatalmas megtiszteltetés, remélem, méltó lesz rá!” És mivel a férfi a kezelőszobába nem járogathat be, szőrszálhasogató módon a legapróbb részletekbe köt bele, és naponta háromszor ellenőrzi a logisztikát.

Az igazgató általában elég agyafúrt ahhoz, hogy távolságot tartson. Egy fényűző intézmény vezetője, Emma pedig csak egy alkalmazott, és szó, mi szó, nem éppen példás munkaerő. Valójában már régen kirúgták volna, ha a masszázsáról nem zengenének ódákat a legigényesebb ügyfelek. A legigényesebbek és a leggazdagabbak… Noha Lemonier tipikusan az a főnök, akitől jobb menekülni, Emmának semmi kedve máshol munkát keresni, nemhogy saját szalont nyitni. A jövőre gondolni annyi, mint szédítő szakadék fölé hajolni. Hirtelen bevillan neki a kertészeti hasonlat: gyökerek nélkül semmit sem lehet ültetni, ő pedig képtelen a hétvégénél messzebbre tervezni. Képtelen így, hogy a múlt visszafelé húzza…

A kávé langyos, és Emma egy kortyra felhajtja. 7 óra 10 perc van, és már a gondolat is idegesíti, hogy szépen kiöltözve várjon itt indulásig. A központban kellene lennie 10:00-kor – a küldöttség tizenegy körül fut be. Lemonier világossá tette: mindenkinek ott kell lennie a helyén! Ha siet, még mindig elmehet előtte az óceánhoz.

Az utcák szinte teljesen kihaltak, csak néhány öreg vonszolja maga után a bevásárlókocsiját vagy a vonakodó kutyáját. Emma tapossa a pedált. A bringáján mindössze három fokozat van, és az egyik kerekében van egy kis nyolcas, de mindennap használja, akár esik, akár fúj. A barátnője, Pénélope nem érti, hogy lehet autó nélkül élni, meg van győződve arról, hogy ez is az „Emma-probléma” része: dögös csaj, de szingli, fittyet hány a társadalmi normákra, és szocializációs gondjai vannak. Emma emlékezteti, hogy hithű környezetvédő. Hiába. Pénélope-ot ez nem érdekli. Jeanne is nagy természetbarát és elkötelezett aktivista volt. Emma számára a bringa egyrészt kabala, másrészt azokra az értékekre emlékezteti, amiket az anyja hagyományozott rá.

Attól, hogy mindent kényszeresen az anyjára vezet vissza, néha úgy érzi, olyan, mint egy kislány, aki élvezettel vakarja véresre a bevarasodott sebét. A mindennapi létezéshez szüksége van egy dózis bűntudatra és hozzá boldog emlékekre…

Kiér a Teignouse körútra, és rákanyarodik a tengerpart mentén vezető kerékpárútra. Az égbolt fény és árnyék dantei látványát nyújtja, a víz felszínén a zöld és a fekete árnyalatai tükröződnek. Viharos napokon a hullámok kicsapnak az úttestre, de az időjárás most éppen jobbra fordult. Emma a széltől megrészegülve gyorsabb tempóra vált, nyitott szájjal nyeli a páracseppeket. Az óceán felébreszti benne az érzést, hogy olyan szabad és illékony, mint a levegő.

A tekerés ritmusára dúdolni kezdi Pete Doherty balladáját, a The Fantasy Life of Poetry and Crime-ot. Közvetlenül a Conguel-fok előtt, a félsziget végén megáll, hogy belebújjon egy sportos pulóverbe. Egy hirtelen széllökés elfújja az örömét. A Conguel az anyja kedvenc strandja. Volt. Emma szándékosan keveri az időket, így szövi újra a kapcsolatot, vagy így tölti ki az űrt, nem számít. Az emlékek, a bringa, ez az északnyugati széltől korbácsolt darabka föld, a beszélgetések a fejében… Jeanne itt van valahol.

– Hiányzol, anya!

Az élők és a holtak világa közötti határt mindig is bizonytalannak érezte. Nincs gyász, nincs igazi hiány, inkább fizikai vágy a simogatásra és az illatokra. Emma szinte bármit megadna, hogy újra érezze az anyja ölelését. Idén volt kilenc éve, lezárult egy ciklus.

Megölted…

Elhallgattatja a halk hangot a fejében, és felgyorsít, elteker a négycsillagos kemping, a mobilházak hosszú sora mellett. A heves szélben olyanok a fenyőfák, mint a kifordult esernyők.

A parkoló után a fokhoz vezető homokos kis út, kerékpárral behajtani tilos. Gurul tovább, rá sem hederít a táblára. Negyed kilenckor nem nagyon lesz itt senki, hogy felelősségre vonja.

Amikor eléri az útbaigazító táblát, leszáll, és karját kitárva az óceán felé sétál. A szél olyan heves, hogy eláll a lélegzete, és könnyek sós íze marad a nyelvén. Az anyja mesélte, hogy már háromévesen is ezt tette, kis karját széttárta, mintha szárnya lenne, és biztos volt benne, hogy mindjárt elrepül.

„Féltem, hogy a vihar elfúj, édesem…”

Az anyja itt mindenütt jelen van. Emma megpróbálja maga elé képzelni kecses alakját, amint a hullámokba merül. Jeanne szilaj volt, és őrült, szívfájdítóan gyönyörű, és szeretett télen úszni, „hogy a sejtjeim táncra perdüljenek”, mint mosolyogva mondogatta.

A nyílt tengeren két szigetecske emelkedik ki, a „kis lyuk” és a „nagy lyuk”. A Toul-Bihant apálykor el lehet érni. A Toul-Bras-n gall temetkezési helyeket találtak.

Itt kellene nyugodniuk az anyja csontjainak.

Mindenszentek napján Michel, az apja majd őt is mindenáron el akarja hurcolni a temetőbe. Emma nem látja az értelmét az egésznek, számára az csak egy közönséges hely: ládába zárt, bomló holttestek hosszú sora. Miért kellene a léleknek ragaszkodnia ahhoz a gyászos helyhez? Bosszús borzongással gondol az apjára. Hiába szereti, a megalkuvása túlmegy minden határon. Hogy tudott Gérard, a suszter és háborús hős egy ilyen meghunyászkodó, borítékolhatóan vesztes fiút nemzeni?

Na és Jeanne? Mégiscsak szerelmesnek kellett lenniük egymásba…

Emma sietve levetkőzik. Már előre felvett egy ócska fürdőruhát, és belegyömöszölt a hátizsákjába egy törülközőt fehérneművel együtt. A szél pillanatok alatt a csontjáig hatol. A vízhez lépked a grániton. Valami bizsergés járja át, láz és szerelem keveréke, mintha a kő és az anyja egyazon forrásból született volna. A feje kicsit kóvályog, de csak az izgalomtól. Leguggol, kezét a sziklára fekteti, hogy tisztábban érezze az erejét a tenyerében.

– Látod, én is táncra perdítem a sejtjeimet!

A szél nem felel, így hát feláll, és a tengerbe lép. A jeges víz mintha belemarna. Fájdalmában felkiált, a csontjaiban érzi a hideget. Ha valaki rajtakapná, hallgathatná a leckéztető szavait a felelőtlen cselekedetek veszélyeiről, de fütyül rá. Kockázat nélkül nem lenne ekkora az élvezet.

Ne gondolkozz!

Egyenesen a hullámokba veti magát, és eszeveszett tempóban, gyorsúszással úszni kezd – magával ragadja az óceán ereje. A hősokk égető érzéssé változtatja a hideget, és hatalmas energialöketet kap tőle.

Az áramlás egyenesen a nyílt tenger felé sodorja, de kihasználja a hullámverés erejét, hogy ne távolodjon el túlságosan. Rövid ideig még küzdenie kell azért, hogy az öbölben tudjon maradni, aztán végre megtalálja a megfelelő ritmust és a megfelelő irányt. Rendszeresen kiemeli a fejét, és ellenőrzi, hogy nem sodródott-e a sziget felé, ahonnan lehetetlen lenne visszaúszni. Olyan, mintha birokra kelne a vízzel, ő, a parányi lány, akit az Ókeanosz titán elleni dühe hajt.

Ebben a pillanatban Emma igazán elevenében van, és semmi más nem létezik.

2.

Fülsiketítő robaj hallatszik az égből, és a semmiből hirtelen előtűnik két sugárhajtású repülőgép, amint teljes szinkronban félkört írnak le, hogy ráálljanak a leszállópálya vonalára.

A lorient-i reptér betonján az izgalom a tetőfokára hág. A bretagne-iak emberemlékezet óta nem láttak ekkora felhajtást és ilyen szigorú biztonsági előkészületeket. A két Falcon 7X-szel szemben szép rendben felsorakozott öt páncélozott Mercedes járó motorral várja, hogy a repülőgépek ajtajai kinyíljanak. Nem messze onnan a fogadóbizottság áll vigyázzban: az alprefektus, a polgármester a kiválasztottakból álló kísérete gyűrűjében, Guillaume Lemonier, a központ igazgatója és dr. Armand Mittois, az üzlettársa. Húsz évvel korábban Mittois egy japán tengerbiológiai cégnél dolgozott, és összebarátkozott egy fiatal kutatóval, Szato Bundzsival. Együtt fejlesztettek ki egy algafőzetet Fucus vesiculosusból, sárgamoszatokból és makroalgákból, és igen hatásosan lehet kezelni vele a reumatikus fájdalmakat. Ennek a szigorúan titkos receptnek köszönhetően – úgy őrzik, mint az atomfegyverek kilövési kódját – emelkedett a központ a világ legjobb thalassoterápiás intézményei közé. Szato, akivel egy megrepedt verőértágulat végzett, soha nem élvezhette a siker anyagi hozadékát. Lemonier aggályai ellenére, aki nem szívesen állított emléket egy „neves ismeretlennek” a létesítménye falán, az épület bejáratánál Mittois kívánságának megfelelően egy emléktábla díszeleg.

A repülőgépek ajtajai egyszerre nyílnak ki, hogy kiszállhasson a mintegy húsz utas. A testőrök fekete öltönyben, a VIP személyek fehér dzsellabában, az ügyvédeik kifogástalan szabású szürke öltönyben. Egy fiatal, napbarnított, kedves arcú férfi kiemelkedik közülük. Tárik Hán. Ő az egyetlen, aki mosolyog, ő az egyetlen, aki megengedheti ezt magának, állapítja meg magában gyorsan, csipetnyi irigységgel Lemonier.

A kézfogása viszont könyörtelenül erős, szinte csontroppantó.

Néhány udvarias szó mindkét oldalról, semmi lényeges, a szokásos protokoll. Míg az ügyvédek sebtében elintézik a vámprocedúrát, a VIP személyek a testőrök figyelő tekintetétől kísérve a Mercedesek felé veszik az irányt. Lemonier és Mittois az őexcellenciája autója mögötti második Mercedesbe száll be. A központ alig egy órányira van, a polgármester mégis kirendelt számukra kíséretül egy motoros osztagot.

A nap programja zsúfolt, mindennek zökkenőmentesen kell mennie, csak így van esély a nem is remélt partneri ajánlatra. Tárik Hán egyértelművé tette, hogy mindent meg akar tekinteni, ki akarja kérdezni a munkatársakat, és tesztelni kívánja a szaktudásukat. Az ügyvédeire vár a feladat, hogy a három hónappal korábban indított átvilágítás utolsó részleteit is tisztázzák. Lemonier arra számít, hogy az ebéd nagy dobás lesz: a Michelin-csillagos séf által megálmodott különleges ételsor és gondosan kiválasztott vendégek – néhány helyi vállalatvezető és két francia híresség –, hogy ne legyen olyan protokolláris az egész.

A kezeléseket a nap végére tűzték ki és a Stasihoz méltó információs lapnak megfelelően állították össze: Hán úr kedvenc illatai és anyagai, háttérzene, kerülendő mozdulatok, a köntösök színe… Összekészítettek egy elvitelre szánt, személyre szabott termékekkel megrakott táskát is.

Amikor belépnek az intézmény főbejáratán, Guillaume Lemonier visszafojt egy megkönnyebbült sóhajt. A személyzet félkörben felsorakozva, a recepciósok rózsaszínben – a szoknyák óvintézkedésből tíz centiméterrel leengedve –, a kezelőszemélyzet a saját makulátlan egyenruhájában, fehér köpenyben és nadrágban.

Kis szerencsével összejöhet az üzlet…

Fél órával korábban Emma jócskán elkésve csatlakozott a fürdő csapatához. Az óceánhoz tett kiruccanása a vártnál tovább tartott, és még be kellett ugrania egy gyors manikűrre is, miután a körömlakkja megsérült a sziklákon. A keze a munkaeszköze – erős tenyér, hosszú, karcsú ujjak –, és megszállottan vigyáz rá. Idő hiányában a még mindig nedves haját jobb híján egy nem éppen szokványos banánkontyfélébe tűzte. Az egyebeket illetően megelégedett egy kis hidratáló krémmel.

A kollégái láttán úgy érzi, mindjárt kitör belőle a harsány, ideges nevetés. Úgy állnak ott mögötte, mintha díszszemlén lennének, vagy mintha egy Dowton Abbey-paródiából léptek volna elő. Lemonier őt állította az élre, mondván, hogy őt bízta meg őexcellenciája kezelésével. Valójában minden alkalmat megragad, hogy mutogassa Emmát – így például a központról szóló kiadványokban is –, nem annyira a masszőri tehetsége, mint inkább lenyűgöző szépsége miatt: olyan, mint egy Ava Gardner-hasonmás szőkében, kiszámíthatatlan temperamentummal.

– Jönnek!

Amikor az autók behajtanak a hatalmas udvarra, Emma visszanyeri a nyugalmát, és emlékezetébe idézi a dossziét, amelyet Lemonier adott neki, nehogy elkövessen valami bakit. Az Ománi Szultanátus, amelynek gazdasága a kőolajtermelésre épül, egy diverzifikációs tervet indított el, középpontban a luxusturizmussal, a kultúrával és a kulturális örökséggel. A főbb projektek közé tartozik egy luxusszállodával megfejelt thalassoterápiás intézmény létrehozása is Maszkattól, a fővárostól nem messze. A leendő üdülőhely vezetősége a legfejlettebb technikákat óhajtja kínálni, és dr. Mittois gyógyászati eljárásának köszönhetően a portivyi központ már csak egy híres thaiföldi intézménnyel áll versenyben. Lemonier szerint a döntésben nagy szerepe lesz annak, hogyan alakul ez a mostani látogatás; a siker mindenesetre megalapozná a nemzetközi hírnevüket…

A vendégek összeszokott balett-táncosokként sereglenek ki az autókból. Emma felfigyel az öltönyben feszítő izomkolosszusokra – nyilván ők a testőrök –, majd egy kis csoportnyi hagyományőrző viseletbe öltözött férfira. A legfiatalabb közülük úgy mozog, mint egy nagymacska, valami delejesség sugárzik belőle, amitől a lány hirtelen összerándul. Lemonier odasiet hozzá, és Emma ebből már tudja, hogy ő lehet „őexcellenciája”, a harmincéves Tárik Hán, az ománi miniszterelnök-helyettes legidősebb fia, aki Oxfordban végzett, és a legmagasabb tisztségek várományosa. A karizmatikussága ekkora távolságból is érzékelhető. Emma feltűnés nélkül figyeli, ahogy Mittois-val beszélget, ahogy már-már támadóan hajol a beszélgetőtársa felé.

Ő általában nem esik hasra az ügyfeleitől. Akár ügyvédek, akár sztárok, akár háziasszonyok, akár valamelyik francia csúcsvállalat igazgatónői, ezek az emberek félmeztelenül, fürdőköpenyben, ugyanolyan kényelmes, csúnya papucsban érkeznek hozzá. Izmosak vagy puhányak, plasztikázottak vagy plasztikázatlanok, amint elmúlik a kezdeti félszegség, a testek ellazulnak, az ügyfél az ujjaira bízza magát. A bőr érintésével érvényüket vesztik a határok. Ez a bensőséges érintkezés felülírja, eltörli a társadalmi különbségeket… Ebben a pillanatban azonban Emma valamiféle ideges türelmetlenséget érez, szeretné, ha már ott tartanának. Egy villanásra egy ökölvívóring képét látja maga előtt. A férfi előjegyzése 17 óra 30 percre szól. Addig pedig még egy sor kezelés vár rá, hogy behozza a ma reggeli végeérhetetlen parádé okozta késést. Ezért ilyen rosszkedvű?

A vendégek fellépdelnek az előcsarnokba vezető lépcsőn. Egy lázadó hajtincs a lány arcába hullik, lopva próbálja a helyére tűzni. A férfi ránéz. Egy másodpercig sem tarthat az egész, aztán a küldöttség belép a hallba. Emma sarkon fordul, és megböki a szomszédját, Ludót, a központ fizioterapeutáját, aki homoszexuális, vegetariánus és anarchista. A férfi rákacsint, és gonoszkodón megjegyzi:

– Fel a fejjel, a szoknyások végre odébbálltak!

A lány válaszképpen elhúzza a száját, majd úgy dönt, hogy beugrik a büfébe. Jobb, ha kezdés előtt bekap valamit. A csapat, a szigorúan szolid frizurás egyenruhások hada is szétszéled. Mint a Playmobil-fejek, gondolja kuncogva.

A küldöttség az előtér hatalmas fogadópultja előtt tömörül. Lemonier túl hangosan beszél, mintha jókora tömeget terelgetne. A körbevezetéssel kezdik – mindössze három kezelőszobát hagytak üresen a bemutatóhoz, mivel őexcellenciája leszögezte, szeretné, ha a központ most is a szokásos módon működne –, majd az ebéd és az auditálási megbeszélések következnek. Sok szerencsét hozzá! Emmára öt kezelés vár Hán úr előtt. Mert a megszólítás „uram” lesz, szó sem lehet az „excellenciás uramról”, francba az előírásokkal! Már azért is csaknem felpofozta magát, amiért „a biztonság kedvéért” megpróbálta felfrissíteni az angoltudását.

Meglepi, hogy ennyire dühös. A fáradtság és a vezetőség ragályos stressze lehet az oka. Nem is beszélve a mindenkin eluralkodó hisztériáról.

11 óra 35 perc. Szívesen ráírt volna Pénélope-ra, de a barátnőjén hatalmas a nyomás. A központ éttermében, ahol ő a főpincér, egymás után háromszor is el kellett próbálniuk mindent – a teljes ételsor, tálalás az asztalnál –, hogy felkészüljenek a nagy napra. A személyzet még az éjszakát is végigdolgozta, cserébe megkóstolhatták a belugát és menyhalat thai fűszerekkel. Ez ám a kárpótlás!

Emma gyorsan begépel egy üzenetet.

Este tali, beszámoló a nagy napról?

Pénélope biztosan szünetet tart, mert rögtön válaszol.

Szuper! A BDA-ban?

Ott, fél nyolckor!

Sok szerencsét, Tündérujj!

Sok szerencsét, Főkomornyik!

Haha! A humorodtól falnak megyek…

A délután a kezelésekkel telik, egyik a másik után, és Emma reméli, hogy ugyanazzal a lendülettel folytathatja. De Lemonier minden részleget értesít, hogy csúszik a program, nyilván azért, hogy összeszedettek maradjanak. A hallgatólagos üzenet: mindenki maradjon a helyén, vigyázzállásban!

18 óra, és Tárik Hánnak még mindig nyoma sincs. Emma fel-alá járkál. Percről percre nő a feszültsége. Valahogy el kell lazulnia. Nem masszírozunk túl feszült vagy stresszes állapotban.

Megkockáztatva, hogy rajtakapják, lótuszülésbe ül, az egyik kezét a másikra helyezi, tenyérrel felfelé, a hüvelykujjait összeérinti. A dhjána-mudra testtartás állítólag elősegíti a koncentrációt. Emma mélyen beszívja a levegőt, majd lassan kifújja, hogy teljesen lecsillapodjon. Kinyitja a szemét: három perc telt el. Készen áll.