PATRIC GAGNE

SZOCIOPATA

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patric Gagne: Sociopath – A memoir, Simon & Shuster, New York, 2024

Copyright © 2024 by Patricia Gagne

Szerzőfotó © Stephen Holvik

A borítón a szerző látható, a szerző engedélyével

Jogi nyilatkozat

A könyv a szerző véleményét tükrözi. Célja hasznos információk nyújtása és az olvasó informálása. Figyelemmel arra, hogy sem a szerző, sem a kiadó nem nyújt semmilyen, orvosi, egészségügyi vagy egyéb, a könyvben megjelenő szakmai vagy személyes szolgáltatást, a szerző és a kiadó nem vállal felelősséget bármilyen orvosi vagy egészségügyi, illetve más szakmai vagy személyes kockázatért. Mielőtt az olvasó a könyvben szereplő javaslatokat követné, konzultáljon az orvosával vagy más szakmai tanácsadójával.

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Makay Emese, 2024

Fordította Makay Emese

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Darida Benedek

A borítót a Rodrigo Corral Studio terve alapján Zatykó Fanny készítette

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-468-0

Davidnek

Minden szentnek van múltja,
és minden bűnösnek van jövője.

Oscar Wilde

A történet, amelyet éppen olvasni készülsz, igaz. Bár én mindent megtettem, hogy az információkat a lehető legpontosabban adjam át, az események időrendjét olykor összesűrítettem, néhány párbeszédet újraalkottam, pár karaktert pedig összevontam. Egyes neveket, dátumokat és részleteket az ártatlanok (és nem annyira ártatlanok) személyazonosságának védelme érdekében megváltoztattam.

Bevezetés

Patric Gagne vagyok, szociopata. Szenvedélyes anya és feleség, előzékeny terapeuta. Rendkívül bájos és közkedvelt vagyok, sok barátom van. Tagja vagyok egy country clubnak. Minden elképzelhető alkalmat megragadok, hogy partit szervezzek. Szép házban élek. Író vagyok, szeretek főzni. Eljárok szavazni. Megnevettetem az embereket. Van egy kutyám és egy macskám, a többi kutyás-macskás nőhöz hasonlóan én is telekocsizom, és az autóban ülve várom a gyerekeket az iskola előtt.

Első ránézésre pont olyan vagyok, mint az összes többi átlagos amerikai nő. A közösségi profiljaim alapján boldog anyuka és szerető partner vagyok, bár a posztjaimban akad némi borderline-os és narcisztikus beütés. A barátaid valószínűleg azt mondanák, kedves vagyok. De tudod, mit?

Ki nem állhatom a barátaidat.

Hazudok, lopok, érzelmileg sekélyes vagyok. Mondhatni, immunis a megbánásra és a bűntudatra. Mindenkit manipulálok. Nem érdekel, mit gondolnak mások. Nem érdekel, mi erkölcsös és mi nem. Nem érdekel, és kész. A szabályok nem befolyásolják döntéseimet. Bármire képes vagyok.

Ismerősen cseng?

Ha a kezedbe vetted ezt a könyvet, akkor fogadni mernék, hogy igen. Te is az egyike lehetsz annak a becslések szerinti tizenötmillió amerikainak, akikről úgy vélik, szociopaták lehetnek. Vagy esetleg ismerhetsz egyet a milliók közül, akiket személyiségük alapján a szociopata spektrumra helyeznek. És most nem a bűnözőkről beszélünk, hanem orvosokról, ügyvédekről, tanárokról, postásokról… A szociopaták mindenhol ott rejtőznek úgy, hogy gyakorlatilag a szemünk előtt vannak. Nem kell mást tenned, csak kinyitni a szemedet.

Nálam ez már igen korán elkezdődött. Míg a környékbeli gyerekek bicikliztek és a barátaikkal játszottak, én rejtélyes dolgokról olvastam. Többnyire valódi bűncselekményekről. Lenyűgözött az emberek sötét oldala. Mitől lesz valaki ördögi? Mitől lesz képes az ember szörnyűségekre? Tudni akartam.

Így amikor belebotlottam a „szociopata” kifejezésbe, úgy hittem, megvan a válasz. Már korábban is hallottam a kifejezést. De vajon mit jelent? Mit jelent pontosan az, hogy valaki szociopata? Úgy gondoltam, a szótár majd megmondja. Aztán amikor levettem a polcról az elnyűtt és megsárgult, 1980-as kiadású Funk & Wagnallst, rá kellett jönnöm, hogy nincs is benne ez a szó.

Azt hittem, ez valami tévedés, ezért bementem anyukám dolgozószobájába, hogy megnézzem az ő szótárában. Neki az újabb kiadás volt meg, úgy gondoltam, abban biztosan szerepelnie kell a „szociopata” kifejezésnek. De nem így volt. Láttam, hol kellene lennie – pontosan a „szociológus” és a „szócsalád” címszavak között –, de nem volt ott semmi. Mintha nem is létezne. Ám én tudtam, hogy létezik. Láttam már könyvekben. Hallottam a hírekben, hallottam az iskolában. Még a naplómban is írtam róla. Tudtam, valahol a nagyvilágban megvan a definíciója a szociopata kifejezésnek. Csak meg kell találnom.

Utólag visszatekintve mindennek megvolt az értelme. A pszichológia doktoraként mindig lenyűgöz a tudatalatti ravasz zsenialitása: hogy miért vonzódunk bizonyos témákhoz, és miért vagyunk közömbösek mások iránt. Freud szerint nincsenek véletlenek, és nem kell hozzá doktorátus, hogy valaki kitalálja, miért választottam ezt a területet. Nem kell értened Freudot ahhoz, hogy felfogd az összefüggést. Nem kell hinned a sorsban ahhoz, hogy lásd, az én utam nem vezethetett másfelé.

A figyelmeztető jelzések már a kezdetektől megjelentek. Már hétévesen tudtam, hogy valami nem stimmel velem. Nem úgy érdekeltek a dolgok, ahogyan a többi gyereket. Bizonyos érzelmek – mint a boldogság és a harag – ösztönösen jöttek, még ha kissé szórványosan is. De a szociális érzelmek – mint a bűntudat, az empátia, a megbánás, sőt még a szeretet is – nem. Legtöbbször nem éreztem semmit. Ezért „rossz” dolgokat csináltam, hogy elűzzem a semmit. Olyan volt ez, mint valami kényszer.

Ha akkoriban kérdeztél volna, akkor úgy írtam volna le mindezt, mint egyfajta nyomást, amely a fejemben egyre jobban nőtt – mint ahogyan a régi hőmérőkben felkúszik a higany. Eleinte szinte észrevétlen volt, épp csak jelzett a radar. Idővel azonban erősebb lett. A leggyorsabban úgy tudtam enyhíteni ezen a nyomáson, ha valami vitathatatlanul rosszat tettem, amelytől mindenki más az egyik olyan érzelmet érezné, amelyre én képtelen voltam. Szóval ilyesmiket csináltam.

Gyerekként nem tudtam, hogy lehetett volna más választásom is. Nem tudtam semmit az érzelmekről vagy a pszichológiáról. Nem tudtam, hogy az emberi agy, úgymond, empátiára termett, ahogyan azt sem, hogy az érzelmekhez való természetes hozzáférés hiányából fakadó nyomás az egyik oka, ha valaki kényszeresen erőszakosan és destruktív módon viselkedik. Csak annyit tudtam, hogy szeretek olyan dolgokat csinálni, amelyektől érzek valamit, bármit. Ez is jobb volt, mint a semmi.

Most, felnőttként, már el tudom mondani, miért viselkedtem így. Hivatkozhatok a kutatásokra, amelyek a szorongás és apátia között lévő kapcsolatot vizsgálják, és arra, hogy a belső konfliktussal járó stressz feltehetően tudat alatt arra készteti a szociopatákat, hogy destruktívan viselkedjenek. Felteszem, hogy az a nyomás, amit megtapasztaltam, szinte biztosan negatív reakció volt az érzéshiányomra, és azért éreztem késztetést arra, hogy rosszul viselkedjek, mert agyam így próbálta meg a „normális” látszatát kelteni. Ezekre az információkra nem volt könnyű rátalálni. Vadásznom kellett rájuk.

És még mindig vadászom.

„Szociopata” – milyen rejtélyes szó! Eredete évszázados tudományon alapszik, de azóta, tévesen, ezzel a szóval fedik le gyakorlatilag az összes bűnt. Nincs egyetlen, egységes definíció a kifejezésre, már nincs. A szó egyfajta pardoxonná vált, akárcsak az emberek, akiket jelöl. Alakváltoztató, amelynek jelentéséhez gyakran merő gúny és vádaskodás tapad. A „szociopata” szó sokkal több érzelmet hív elő, mint amire a pszichoanalízis képes. Miért van ez így?

Miért vált ki a szó több érzést az emberekből, mint gondolatot? Ironikus módon már jóval azelőtt tudni akartam, hogy diagnosztizáltak volna. Küldetésemmé tettem, hogy kiderítsem.

A könyv e küldetés történetét meséli el, amelyet azért kellett megírnom, mert amit szociopataként megtapasztaltam, megérdemli, hogy papírra vessem. Csak hogy tisztázzuk: nem akarom lekicsinyíteni e rendellenesség súlyát. Romanticizálni sem szeretném. A szociopátia veszélyes mentális állapot, amelynek tünetei, okai és kezelése kutatást és orvosi odafigyelést igényel. Pontosan ezért szeretném megosztani a történetemet: azért, hogy a szociopátiában érintettek megkaphassák a segítséget, amelyre már talán túlságosan is régóta szükségük van. És – ami még ennél is fontosabb lehet – hogy a többi szociopata is láthassa, személyiségüknek nem csak árnyoldalai vannak.

Természetesen nem mindenki azonosul majd tapasztalataimmal. Kész szerencse, hogy én el tudom mesélni. Szerencsés vagyok, hogy olyan világba születtem, amelyben szinte az összes elképzelhető kiváltságot megkaptam. Az igazság az, és ezt jól tudom, hogy az életem nagyon másként alakulhatott volna, ha nem ebbe a rasszba, ebbe az osztályba születek vagy nem nőnemű vagyok. Részben a szerencsének köszönhetem, hogy elindultam azon az úton, hogy megfejtsem állapotom rejtélyét, és úgy alakítsam az életemet, hogy másoknak is tudjak segíteni. Valóban szerencse, hogy ez a könyv egyáltalán létezik. Ahogyan az is, hogy megértettem, mennyire fontos észrevenni azokat és együtt érezni velük, akik hasonló cipőben járnak, valamint bemutatni és képviselni őket.

A legtöbb szociopata nem olyan, mint akiket a filmekben látunk. Nem hasonlítanak azokra a sorozatgyilkosokra, akiket a Megszállottak viadalában vagy a Dexterben láthatunk, ahogyan a bűnügyi regények egydimenziós antagonistáira sem. Sokkal összetettebbek, mint a Szociopata a szomszédom című könyvben bemutatott fiktív példák. A diagnosztizáláshoz többre van szükség a női magazinok húszkérdéses „szociopata-tesztjeinek” kitöltésénél, ahogyan a megértésükhöz az sem elegendő, ha megnézel a YouTube-on egy „szociopata gyorstalpalót”.

Azt gondolod, hogy ismersz szociopatát? Fogadok, hogy ez igaz. De arra is, hogy az a szociopata, akire a legkevésbé gyanakszol. A közhiedelemmel ellentétben a szociopaták többek néhány személyiségjellemzőnél. Gyerekek, akik megértésre vágynak. Páciensek, akik érvényesítésben, érzéseik elfogadásában reménykednek. Emberi lények, akiknek együttérzésre van szükségük. De a rendszer cserben hagyja őket. Az iskolákban nem ismerik fel, a szakemberek pedig nem kezelik őket. Szó szerint senkitől nem tudnak segítséget kérni.

A bemutatás fontos. Azért mesélem el a történetemet, mert jól szemlélteti az igazságot, amelyet senki nem akar beismerni: a sötétség ott van, ahol a legkevésbé számítasz rá. Bűnöző vagyok, bűnügyi nyilvántartásba vétel nélkül. Az álcázás mestere vagyok, sosem kaptak el. Tetteimet szinte sosem bánom meg. Barátságos vagyok. Felelősségteljes vagyok. Láthatatlan vagyok. Elvegyülök a tömegben. Huszonegyedik századi szociopata vagyok. Azért írtam meg ezt a könyvet, mert tudom, nem vagyok egyedül.

I. RÉSZ

1. FEJEZET

Az őszinte lány

Amikor megkérdezem édesanyámat, emlékszik-e arra, amikor másodikban fejbe szúrtam az egyik gyereket egy ceruzával, a válasza mindig ez:

– Homályosan.

Elhiszem neki, mivel kisgyermekkoromra visszaemlékezve valóban sok minden elég homályos. Néhány dologra viszont teljesen tisztán emlékszem. Mint például a Redwood Nemzeti Park fáinak illatára vagy a San Francisco belvárosához közeli, domboldalra épült házunkra. Istenem, de szerettem azt a házat! Még mindig emlékszem rá, hogy negyvenhárom lépcsőfok vezetett fel a földszintről az ötödik szinten lévő szobámig; az étkezőben lévő székekre, amelyekre felmásztam, hogy lelopkodjam a kristályokat a csillárról. Más dolgok viszont nem ennyire világosak. Mondjuk, az, amikor először belopakodtam a szomszédék házába, amikor nem voltak otthon. Vagy hogy honnan szereztem egy olyan medált, amelybe egy L betű volt belevésve.

A medálban két, fekete-fehér fotó látható, amelyeket sose vettem ki, nem vesződtem ilyesmivel, de még mindig nem tudom megállni, hogy ne bámuljam őket. Vajon kik voltak ők? Honnan származnak? Bárcsak tudnám! Lehetséges, hogy az utcán találtam a medált, de sokkal valószínűbb, hogy loptam.

Már akkor elkezdtem lopni, amikor még beszélni sem tudtam – legalábbis azt hiszem. Nem emlékszem az első lopásra, csak arra, hogy hat-hét éves koromban már egész doboznyi lopott holmit rejtegettem a szekrényben.

A People magazin archívumában szerepel egy kép, amin Ringo Starr tart a karjaiban. Még kisgyerek voltam. A hátsó kertjében vagyunk – nem messze Los Angeles-i szülőházunktól, ugyanis édesapám ott dolgozott, a zeneiparban tevékenykedett, vezető beosztásban. A képen azt látni, ahogyan éppen Ringo Starr szemüvegét akarom levenni a fejéről. Bizonyára nem én voltam az első gyerek, aki a felnőttek szemüvegével játszott. De a könyvespolcomon lévő szemüvegből kiindulva biztos vagyok benne, hogy én voltam az egyetlen, aki ellopott egyet az egyik Beatles-tagtól.

Tisztázzuk: nem voltam kleptomániás. Kleptomániás az, aki tartós és ellenállhatatlan késztetést érez arra, hogy olyan dolgokat tegyen el, amelyek nem az ő tulajdonát képezik. Én másfajta késztetéstől szenvedtem, valamiféle kényszertől, amelyet az apátia kellemetlen érzése váltott ki belőlem, a szokványos szociális érzelmek – úgymint a szégyen és az empátia – leírhatatlan hiánya miatt. Persze akkoriban még semmit nem értettem ebből. Csak annyit tudtam, hogy nem úgy érzek, mint a többi gyerek. Nem éreztem bűntudatot, ha hazudtam. Nem volt bennem együttérzés, amikor osztálytársaim megsérültek a játszótéren. Többnyire semmit sem éreztem, de nagyon nem szerettem a „semmi” érzését, ezért olyan dolgokat tettem, amelyekkel a semmit valamivel helyettesíthettem.

Azzal a késztetéssel kezdődött tehát az egész, hogy megállítsam a semmit, ám végül olyan könyörtelen nyomássá fokozódott, amely egész lényemet áthatotta. Minél inkább próbáltam nem tudomást venni róla, annál rosszabb lett. Az izmaim megfeszültek, a gyomrom görcsbe rándult, egyre jobban és jobban. Klausztrofóbia-szerű érzés volt, mintha csapdába ejtett volna az agyam. Csapdába ejtett az üresség.

Az apátiára adott tudatos reakcióim eleinte jelentéktelenek voltak. Nem feltétlenül lopni akartam, egyszerűen csak úgy alakult, hogy azzal tudtam a legkönnyebben megszüntetni a feszültséget. Az első alkalom, amikor erre az összefüggésre rájöttem, még első osztályban történt, amikor is egy Clancy nevű lány mögött ültem.

A nyomás már napok óta gyűlt bennem. Nem tudtam pontosan, miért, de eluralkodott rajtam a frusztráció, és úgy éreztem, valami erőszakosat kell tennem. Fel akartam állni, hogy felborítsam az asztalomat. Elképzeltem, hogy odarohanok a vaskos acélajtóhoz, ami a játszótérre nyílik, és beverem az ujjaimat a zsanérokba. Egy percig azt hittem, hogy tényleg megteszem. De aztán megláttam Clancy hajcsatját.

Kettő is volt a hajában, rózsaszín masnival mindkét oldalon. A bal oldali lecsúszott. „Vedd ki! Meglátod, egyből jobban érzed majd magad” – parancsolták hirtelen a gondolataim.

Furcsának tűnt az ötlet. Clancy az osztálytársam volt, ráadásul kedveltem is őt, nem akartam lopni tőle. De szerettem volna mihamarabb leállítani az agyamban lévő lüktetést, és egy részem érezte, ez az, ami segíthet. Így hát óvatosan előrenyúltam, hogy kicsatoljam.

A rózsaszín csat alig volt rögzítve. Valószínűleg akkor is kiesett volna, ha én nem nyúlok hozzá. Csakhogy ez nem így történt, ugyanis én vettem ki. A kezemben tartottam, és máris jobban éreztem magamat, olyan volt, mint amikor a túlfújt lufiból kiengednek valamennyi levegőt. A nyomás tovaszállt. Nem tudom, miért, de nem érdekelt, hogy mit tettem. A lényeg, hogy megoldást találtam. Ettől megkönnyebbültem.

E korai devianciák úgy kódolódtak elmémbe, mintha GPS-koordináták lennének, amelyek a tudatosság felé vezetnek. Még most is fel tudom idézni, hogyan akadtam rá azokra a dolgokra, amelyek nem az enyémek voltak, de még mindig nem tudom megmagyarázni, hogyan került hozzám az L betűs medál. Az életemre esküszöm, tényleg nem tudom, honnan szereztem. Arra a napra viszont nagyon is emlékszem, amikor édesanyám megtalálta a szobámban, és követelte, hogy mondjam meg, miért van nálam.

– Patric! Feltétlenül el kell mondanod, hogy honnan szerezted! – jelentette ki. Az ágyam mellett álltunk. Az egyik párnahuzat ferdén állt a fejtámlához képest, és én késztetést éreztem, hogy kiegyenesítsem. De anya nem hagyta. – Nézz rám – kérte, majd megragadta a vállamat, és így folytatta: – Valahol, valakinek ez a medál hiányzik. Most is hiányzik neki, és szomorú, amiért nem találja. Gondolj csak bele, milyen szomorú lehet.

Lehunytam a szememet, és próbáltam elképzelni, hogyan érzi magát az ember, aki elveszítette a medált. De nem tudtam. Semmit sem éreztem. Amikor kinyitottam a szemem, és belenéztem az övébe, tudtam, mit mond majd nekem.

– Édesem! Figyelj rám! – térdelt le hozzám. – Elvenni valamit, ami nem a tiéd, az lopás, ami nagyon-nagyon rossz dolog.

Ekkor sem éreztem semmit.

Anya szünetet tartott, nem tudta, mitévő legyen. Vett egy mély lélegzetet, és megkérdezte:

– Csináltál már ilyet korábban is?

Bólintottam, és a szekrényre mutattam. Megmutattam neki lopott holmijaim rejtekhelyét. Együtt néztük át a dobozt. Mindegyik tárgyról elmondtam, mi micsoda és honnan származik. Miután kiürült a doboz, felállt, és azt mondta, minden tárgyat vissza fogunk adni jogos tulajdonosának. Ez részemről rendben volt. Nem féltem a következményektől, nem volt bűntudatom sem. Addigra már rájöttem, hogy ez két újabb dolog, ami nem „normális”. Azzal, hogy visszaadtuk a dolgokat, valójában én jártam jól. A doboz tele volt, végtére is ki kellett üríteni, hogy újabb lopott tárgyakat tehessek bele.

Miután végigmentünk az összesen, édesanyám ezt kérdezte:

– Miért vetted el ezeket a holmikat?

A fejemben uralkodó nyomásra gondoltam és arra az érzésre, hogy egyszerűen szükségem van arra, hogy néha rossz dolgokat csináljak.

– Nem tudom – válaszoltam. És ez igaz is volt. Fogalmam sem volt arról, mi váltotta ki belőlem az érzést.

– Sajnálod? – kérdezte.

– Igen – feleltem. Ez is igaz volt. Sajnáltam. Azt sajnáltam, hogy lopnom kell ahhoz, hogy csillapítani tudjam magamban az erőszakos dolgokról való fantáziálást, és nem azt, hogy ezzel rosszat tettem másoknak.

Úgy tűnt, hogy anya le akarta zárni az ügyet.

– Nagyon szeretlek, édesem – mondta. – Nem tudom, miért vetted el ezt a rengeteg tárgyat, de szeretném, ha megígérnéd, hogy ha még egyszer ilyet csinálsz, akkor elmondod.

Bólogattam. Anya volt a legjobb. Annyira szerettem őt, hogy egyáltalán nem volt nehéz betartani a neki tett ígéreteimet. Legalábbis eleinte. Sosem találtuk meg a medál tulajdonosát, de az évek során egyre jobban el tudtam képzelni, milyen érzés lehetett neki, amikor rájött, hogy eltűnt. Úgy gondoltam, valószínűleg olyan lehetett, mint amilyen nekem lenne, ha tőlem vennék el, bár ebben nem voltam teljesen biztos.

Az empátia sosem jött zsigerből, ahogyan a megbánás sem. Baptista családban nőttem fel. Tudtam, hogy rosszul kell éreznie magát az embernek, ha valamilyen bűnt követ el. A tanáraim „becsületről” beszéltek és valami olyasmiről, aminek az volt a neve, hogy „szégyen”, de én sosem értettem, miért fontosak ezek a dolgok. Az eszemmel értettem, de sosem éreztem.

Mivel nem igazán voltam birtokában az alapvető érzelmi készségeknek, a barátkozás és a barátok megtartása némileg kihívást jelentett számomra. Nem arról volt szó, hogy gonosz lettem volna vagy valami ilyesmi. Egyszerűen csak más voltam. A többiek pedig nem mindig értékelték egyedi tulajdonságaimat.

Kora ősz volt. Épp betöltöttem a hetet, amikor engem és összes lány osztálytársamat meghívtak egy pizsamapartira. A házigazda kislányát Collette-nek hívták, csak néhány sarokra laktak tőlünk. Kedvenc rózsaszín-sárga szoknyámat vettem fel. A szülinapja volt, ragaszkodtam ahhoz, hogy ajándékot vigyek neki. Egy átalakítható Barbie-autóra esett a választásom, amelyet a szivárvány színeiben pompázó papírba csomagoltunk be.

Anya vitt el hozzájuk, búcsúzáskor megölelt. Szorongott, mivel ez volt az első ottalvós bulim.

– Ne aggódj – mondta, majd átadta a hátizsákomat és Holly Hobbie-s hálózsákomat. – Bármikor hazajöhetsz, amikor csak szeretnél.

Én azonban egyáltalán nem aggódtam. Inkább izgatott voltam, amiért egy egész éjszakát fogok egy másik helyen tölteni! Alig vártam, hogy elkezdődjön a parti.

Jó buli volt. Faltuk a pizzát, tortát, jégkrémet, majd átöltöztünk pizsamába. A nappaliban táncoltunk, majd az udvaron játszottunk. Amikor közeledett az alvásidő, Collette anyukája szólt, hogy most már csendben kell lennünk. Betett egy filmet, mi pedig belebújtunk a körben letett hálózsákokba. Aztán a lányok szépen sorban mind elaludtak.

Mire a film véget ért, már csak én voltam ébren. A sötétben ismét tudatosult bennem, hogy nem érzek semmit. Ránéztem a mozdulatlanul fekvő barátaimra. Nyugtalanító volt őket behunyt szemmel látni. Éreztem, hogy az ürességérzet miatt ismét növekszik bennem a feszültség. Késztetést éreztem arra, hogy a mellettem fekvő lányt megüssem olyan erősen, amennyire csak tudom.

„Furcsa” – gondoltam. Nem is akartam bántani, de tudtam, hogy attól legalább megnyugodnék. Megráztam a fejemet, hogy elhessegessem a kísértést. Kikászálódtam a hálózsákból, hogy távolabb mehessek tőle. Felkeltem, és elkezdtem bolyongani a házban.

Collette-nek volt egy Jacob nevezetű kisöccse. A második emeleten volt a gyerekszobája, amelynek az erkélye az utcára nézett. Csendben felmentem a lépcsőn, és beléptem a szobába. Jacob aludt, én meg csak álltam és bámultam. Annyira picikének tűnt a kiságyban, sokkal kisebbnek, mint a kishúgom. Egy takaró volt begyűrve a sarokba. Felvettem, és gondosan betakargattam vele a baba apró testét. Aztán az erkélyajtóra néztem.

A retesz kattant egyet, amikor kinyitottam az ajtót, és kiléptem a sötétbe. Szinte az egész várost látni lehetett onnan. Lábujjhegyre álltam, és kihajoltam, hogy lássam az utcát, szemügyre véve a következő háztömbnél lévő kereszteződést. Felismertem az utcanevet, tudtam, hogy az eggyel a miénk fölött lévő utcában vagyunk és hogy innen néhány perc alatt hazaérnék.

Hirtelen belém csapott a felismerés, hogy nem akarok itt lenni tovább. Nem volt jó, hogy csak én voltam ébren, és tényleg nem szeretem, amikor ennyire korlátlanul csinálhatok bármit. Otthon anya mindig kordában tart. De itt? Ki tartana vissza? És mitől? Nyugtalan voltam.

Sötét volt, amikor kisétáltam a bejárati ajtón. Tetszett, mert olyan volt, mintha láthatatlan lennék. A nyomás, amit korábban éreztem, azonnal megszűnt. Kiléptem a járdára, és elindultam hazafelé. Séta közben a házakat néztem, és azon gondolkodtam, vajon kik lakhatnak bennük, és mit csinálhatnak. Nagyon szerettem volna megtudni. Azt kívántam, bárcsak láthatatlan lehetnék, mert akkor egész nap nézhetném őket.

A levegő csípős volt, köd borította az utcákat, miközben hazafelé sétáltam. Anya erre mindig azt mondta, hogy „boszorkányos idő”. A kereszteződésnél kivettem a hálózsákot a hátizsákomból, és magam köré tekertem, mint egy hatalmas sálat. Nagyobb távot kellett megtenni, mint gondoltam, de nem bántam.

Átnéztem az utca túloldalára, és észrevettem, hogy az egyik háznál nyitva van a garázsajtó. „Vajon mi lehet odabent?” – tűnődtem. Aztán rájöttem, hogy ezt minden további nélkül kideríthetem.

Csodálkoztam, mennyire megváltozott a hangulatom. Leléptem a járdáról. Úgy tűnt, a szabályok a napfénnyel együtt eltűntek. A sötétben, amikor mindenki aludt, nem voltak korlátok. Azt csinálhattam, amit csak akartam. Oda mehettem, ahová csak akartam. Collette-ék házában emiatt éreztem rosszul magamat, most pedig ugyanaz a lehetőség éppen az ellenkező hatást váltja ki belőlem. Úgy éreztem, erős vagyok és nálam az irányítás. Azon tűnődtem, vajon mi okozza ezt a különbséget.

A nyitott garázs felé haladva a holdfény világította meg az utamat. Beléptem, majd megálltam, hogy körülnézzek. Egy bézs kombi parkolt az egyik oldalon, helyet hagyva a túloldalon lévő rengeteg játéknak és csecsebecsének. „Biztos gyerekek is laknak itt” – gondoltam. A bokám hozzáért egy gördeszkához, olyan érzés volt, mintha csiszolópapír lett volna.

Ellenálltam a késztetésnek, hogy elvegyem, inkább átmentem a kocsihoz, és kinyitottam a hátsó utasoldali ajtót. Az autó belső mennyezeti világítása bevilágította a garázst, így beugrottam a kocsiba, és magamra zártam az ajtót. Mozdulatlanul vártam, hogy történjen valami.

A járműben fülsiketítő volt a csend, de tetszett. A Supermanre emlékezetett, arra a részre, amikor Christopher Reeve ellátogat a Magány Erődjébe. „Ez az én kamrám” – suttogtam. Elképzeltem, hogy minden másodperc elteltével egyre erősebb leszek.

Hirtelen egy villanásra lettem figyelmes, láttam, ahogyan elhalad egy autó. Egy sötét szedán volt, hunyorítottam, miközben elment mellettem. „Mit keresel te itt?” Úgy döntöttem, az az autó lesz az ellenségem.

Gyorsan kinyitottam az ajtót, hogy a sarkon még lássam. „Zod tábornok” – gondoltam dacosan. Aztán visszarohantam az út túloldalára, ahol a holmijaimat hagytam. Ahogy lehajoltam, hogy felvegyem őket, megéreztem a mosószer ismerős illatát, és úgy döntöttem, most már tényleg itt az ideje, hogy hazamenjek. A járda szélén, a fákhoz közel sétáltam. Felgyorsítottam, és azt vettem észre, hogy boldogan cikázom az árnyékok biztonságában. „Hogyan félhet bárki is az éjszakától?” – tűnődtem boldogan, miközben sétáltam. „Ez a nap legjobb része.”

Mire a házunkhoz vezető domb aljához értem, kimerültem. A hátizsákot szánkóként magam után húzva vánszorogtam felfelé a meredek emelkedőn. Az oldalsó ajtó nyitva volt, így kopogtatás nélkül be tudtam menni a házba. Csendben felsétáltam a lépcsőn a szobába, igyekeztem nem felébreszteni a szüleimet. De alig másztam be az ágyba, amikor anya berontott.

– PATRIC! – kiabált, és felkapcsolta a lámpát. – MIT KERESEL TE ITT?

A reakciója megdöbbentett, sírni kezdtem. Azt remélve, hogy megérti, elmondtam neki mindent, de úgy tűnt, ezzel csak rontottam a helyzeten. Ő is elkezdett sírni, a szeme tágra nyílt a félelemtől, miközben könnyei végigfolytak az arcán.

– Édesem – mondta végül, és magához húzott. – Soha többet nem szabad ilyet csinálnod. Mi lett volna, ha történik valami? Ha nem tudtál volna hazajutni?

Egyetértőn bólintottam, bár nem igazán nyugtalanítottak aggodalmai. Inkább csak összezavarodtam, mivel anya azt mondta, bármikor hazajöhetek, amikor csak akarok. Akkor most miért ennyire feldúlt?

– Mert úgy értettem, hogy érted megyek, ha szeretnéd – magyarázta. – Ígérd meg, hogy soha többé nem csinálsz ilyet.

Megígértem, de jó pár éven át nem volt alkalmam az ígéret megtartására. A szülők, mint hamarosan rájöttem, általában rossz szemmel néztek azokra a játszótársakra, akik csak azért jártak pizsamapartikra, hogy az éjszaka közepén elkedvetlenedjenek és úgy döntsenek, hogy egyedül hazasétálnak. Collette anyukája nem volt valami boldog, amikor rájött, hogy mit tettem, és nem is rejtette véka alá megvetését. Miután a többi szülőnek is beszámolt eltűnésemről, a meghívások elmaradoztak. De nem csak a szülők voltak gyanakvók. A gyerekek is megérezték, hogy valami nem stimmel velem.

– Furcsa vagy – mondta Ava.

Ez az egyik emlékem a kevésből, amelyre elsőből emlékszem. Állt egy gyerekméretű babaház az osztály sarkában, jó páran abban játszottunk felnőtteset. Ava az osztálytársam volt. Barátságos és igazságos, mindenki szerette. Ez volt az egyik oka a sok közül annak, hogy ebben a játékban mindig ő játszotta az anyát. Én viszont más szerepre vágytam.

– Én vagyok a komornyik – mondtam. Ava zavartan nézett rám.

A filmekből arra a következtetésre jutottam, hogy a komornyikoké a világ legjobb munkája. Hosszabb időre is eltűnhetnek, méghozzá magyarázkodás nélkül. Korlátlanul hozzáférnek mindenki kabátjához és táskájához. Soha, senki nem kérdőjelezi meg tetteiket. Besétálhatnak a szobába úgy, hogy senki nem várja el tőlük, hogy bárkivel is kapcsolatba lépjenek. Hallgatózhatnak. Ez az ideális szakma; legalábbis nekem. A magyarázatom azonban sokaknak nem volt megfelelő.

– Miért vagy ilyen furcsa? – kérdezte Ava.

Nem gonoszkodásból kérdezte, inkább tényszerűen. Ez olyan kérdés volt, amire nem is igazán kellett válaszolni. De amikor ránéztem, nagyon különös arckifejezést vettem észre az arcán, olyat, amilyet még sosem láttam korábban.

Nagyon sajátos tekintet volt ez – egyenlő mértékben keveredett benne a zavarodottság, a bizonyosság és a félelem. Nemcsak ő nézett így rám, hanem az összes gyerek. Elővigyázatosnak kellett lennem. Olyan volt, mintha ők látnának bennem valamit, amit én sem láttam magamban. Alig vártam, hogy témát váltsak, elmosolyodtam és meghajoltam.

– Bocsásson meg, madame – mondtam a legudvariasabb komornyikhangon. – Ha furcsán viselkedem, az csak azért van, mert valaki megölte a szakácsot!

A figyelemelterelést már ekkorra tökéletesre fejlesztettem: sokkolás, egy csipetnyi humorral fűszerezve. Mindenki nevetett, és sikoltozott, hogy a játék izgalmas – bár egyben hátborzongató – fordulatot vett. Így legalább az én „furcsaságom” elhalványult a háttérben. De tudtam, hogy ez csak átmeneti megoldás volt.

A lopkodásra és eltűnésre való hajlamom mellett volt még bennem valami, ami miatt kényelmetlenül érezték velem magukat a gyerekek. Tudtam ezt, és ők is tudták. Bár békésen elvoltunk egymás mellett mint osztálytársak, mégis csak ritkán vontak be az iskola utáni tevékenységekbe. Nem mintha engem ez zavart volna. Egy idő után azonban anya aggódni kezdett.

– Nem tetszik, hogy ilyen sok időt töltesz egyedül – mondta. Szombat délután volt, feljött az emeletre, hogy megnézze, mi van velem, mivel már több órája egyedül voltam fent.

– Semmi baj, anya – feleltem. – Én szeretek egyedül lenni.

Anya a homlokát ráncolva ült az ágyamon, és szórakozottan egy plüss mosómedvét húzott az ölébe.

– Azt hiszem, jót tenne neked, ha átjönnének a barátaid – szünetet tartott. – Szeretnél áthívni valakit az iskolából? Mondjuk, Avát?

Megvontam a vállamat, és kinéztem az ablakon. Azt próbáltam kiszámolni, vajon hány lepedőt kell összekötnöm, hogy elég hosszú kötelet készítsek belőle ahhoz, hogy a legfelső szinten lévő szobámból leérjen a földig. A héten láttam valami „vészlétrának” nevezett holmit a Sears-katalógusban, és azóta a rögeszmémmé vált, hogy elkészítsem a sajátomat. Nem tudtam, mit akarok vele kezdeni, csak azt, hogy nekem kell egy olyan. Erre most anya megzavart.

– Nem tudom – mondtam. – Úgy értem, Ava kedves. Talán áthívhatjuk a jövő hónapban.

Anya arrébb tolta a mosómedvét, majd felállt.

– Nos, Goodmanék ma átjönnek vacsorára – közölte felvillanyozódva. – Ma este a lányokkal játszol.

Goodmanék, a szüleim nem túl közeli barátai a mi háztömbünkben laktak. Két lányuk a környék réme volt, utáltam őket. Sydney zaklató volt, Tina meg idióta. Folyton bajba kerültek, általában Syd kezdeményezte a balhét. Dühítőnek találtam a viselkedésüket, bár igaz, nem voltam abban a helyzetben, hogy ítélkezhessek. Mindenesetre meg tudtam indokolni ellenérzésemet. Az én szemszögemből nézve minden a szándékon múlt. Bár néha az én cselekedeteim is megkérdőjelezhetők voltak, én nem azért szegtem meg a szabályokat, mert élveztem, hanem azért viselkedtem úgy, mert úgy éreztem, nincs más választásom. Mondhatni, önvédelmi eszköz volt, ezzel akadályoztam meg, hogy még rosszabb dolgok történjenek. A Goodman lányok cselekedetei ezzel szemben vakmerők, figyelemfelkeltők és gonoszak voltak. A rossz dolgok, amiket tettek, nem szolgáltak más célt, mint a szándékos kegyetlenséget.

Húgom, Harlowe, aki négy évvel fiatalabb, mint én, akkoriban még totyogó volt. A ház legfelső emeletén osztoztunk dadusunkkal, egy kedves salvadori nővel, Lee-vel. Lee dadus a mellettünk lévő szobában lakott. Amikor Goodmanék átjöttek, akkor általában ő altatta Harlowe-t. Ritka volt az olyan látogatás, amelynek során Syd ne próbált volna meg valami förtelmes dolgot tenni velük.

– Lopózzunk be Lee szobájába, és öntsünk vizet az ágyába! – sziszegte Syd azon az estén, miközben a szobámban ücsörögtünk.

Már eleve bosszús voltam.

– Ez hülyeség – mondtam. – Úgyis rájön, hogy mi voltunk. És aztán mi lesz? Mit nyerünk ezzel? Elmondja a szüleinknek, aztán egyből mehettek haza.

A Clancytől lopott hajcsat az egyik copfomra volt tűzve. A kapcsát rángattam, amikor rájöttem, hogy a vizes ötlet nem is olyan rossz.

Syd kikukucskált az ajtón.

– Már túl késő, mert már a szobájában van. Elaltatta Harlowe-t.

Villámgyorsan megfordult, és így szólt:

– Ébresszük fel!

Tina abbahagyta az újságolvasást, felnézett, és helyeslőn felhorkant, én viszont megdöbbentem.

– Miért?

– Hát azért, mert akkor Lee-nek ismét el kell altatnia! Minden alkalommal, amikor sikerül neki, mi megint felébresztjük! Újra meg újra! Annyira vicces lesz!

Nekem egyáltalán nem hangzott annak. Először is, nem engedem, hogy bárki is szórakozzon a húgommal. Nem tudtam pontosan, mekkora volt a távolság a negyedik és az ötödik szint között, de felkészültem, hogy ha úgy alakul, akkor „véletlenül” lelököm Sydet és testvérét a lépcsőn. Ami Lee dadust illeti, nem akartam, hogy kijöjjön a szobájából. Tudtam, hogy amint a húgom elalszik, egyből hívja a családját, és órákig beszélgetnek. Ez azt is jelentette, hogy ilyenkor zavartalanul tudtam hallgatni a Blondie-t.

Akkoriban nagyon rá voltam kattanva Debbie Harryre. Mindenért odavoltam, ami Blondie volt, főleg a Parallel Lines című albuma tetszett. A borítón Debbie Harry fehér ruhában, csípőre tett kézzel, vad arckifejezéssel áll. Imádtam ezt a képet, én is úgy akartam kinézni, ahogyan ő. Ha belenéznél édesanyám fotóalbumába, akkor azt látnád, hogy bő egy éven át az ikonikus testtartást próbáltam utánozni.

Debbie Harry nem mosolygott a borítón, ezért úgy döntöttem, én sem fogok – soha, semmilyen okból. Sajnos az iskolai fotóssal történt igen látványosra és katasztrofálisra sikeredett állványfelrúgó jelenetem után édesanyám azt mondta, hogy Debbie Harry „rossz hatással” van rám, ezért az összes Blondie-albumot kihajította, én azonban kihalásztam a kukából, és éjszakánként hallgattam őket, anélkül hogy Lee dadus észrevette volna.

Úgy döntöttem, hogy taktikát váltok.

– Mit szólnátok ahhoz – kezdtem bele a javaslatomba –, ha kimennénk az udvarra, és az ablakon keresztül meglesnénk a szüleinket.

Láttam Syden, hogy ingerült. A tervemben nem szerepelt semmilyen kínzás, ezért neki elég snassznak tűnt. Azonban szüleink lehallgatása volt annyira izgalmas, hogy ne tudjon ellenállni neki. Tina is izgatottnak tűnt.

Némi győzködés után Syd is belement. Kiosontunk a hálószobából, és egyesével elaraszoltunk Lee dadus szobája előtt. Végül lejutottunk egészen a mosókonyháig. Kinyitottam az oldalsó ajtót. A kaliforniai levegő egyszerre volt hűvös és édes.

– Rendben – mondtam. – Ti ketten menjetek erre, hátul találkozunk.

Idegesnek tűntek. Az udvar nemcsak hogy koromsötét volt, hanem lényegében nem is létezett, mivel a ház nagy részét nagyjából harmincméteres facölöpök támasztották alá a domboldalon. Elég egy rossz mozdulat, és az alján kötnek ki. – Nem féltek, ugye? – kérdeztem, és közben olyan aggódó arcot vágtam, amilyet csak tudtam.

Tina válaszolt először.

– Hozz egy kólát! – utasított, majd eltűnt a ház oldalában, Syd pedig vonakodva követte.

Amint eltűntek a szemem elől, visszaléptem a házba, és kulcsra zártam az ajtót. Felosontam a szobámba, lekapcsoltam a lámpát, bebújtam az ágyba, és elindítottam a lemezjátszót. Nyugodt voltam és meglehetősen elégedett. Tudtam, hogy rosszul kellene éreznem magamat amiatt, amit tettem, de ez nem így volt. Zavartalanul akartam hallgatni a Blondie-t.

Majdnem egy óra telt el, amikor megláttam édesanyám árnyékát a lépcsőház falán. Ledobtam a fülest a földre, még épp sikerült levennem a hangerőt, mielőtt belépett az ajtón.

– Patric! Te zártad ki Sydet és Tinát? – kérdezte.

– Igen – válaszoltam őszintén. Láttam, hogy anya nem igazán tud mit mondani erre.

– Hát, Goodmanék nagyon feldúltak – mesélte, miközben leült mellém az ágyra. – A lányok eltévedtek a sötétben, és nem találtak vissza a házba. Akár bajuk is eshetett volna. – Kis szünet után folytatta. – Szerintem soha többé nem fognak átjönni.

– Nagyszerű! – válaszoltam izgatottan. – Tina mindig a kádamban fürdik, ráadásul teljes sötétségben – tiszta őrültség –, Syd pedig mindig felcsempészi a kaját az emeletre, és mindenhová szétmorzsálja. Mindketten nagyon idegesítők!

Anya a fejét csóválva felsóhajtott.

– Köszönöm, hogy elmondtad az igazat, édesem. – Megpuszilta a fejem tetejét. – De ettől még szobafogságban vagy. Nem mehetsz sehová, és tévézés sem lesz egy hétig. – Bólintottam, és szépen csendben elfogadtam a sorsomat. Nem is fizettem túl nagy árat.

Anya felállt, már a lépcsőnél volt, mikor utána kiáltottam.

– Anya? – szóltam, mire visszajött a szobámba. Mély levegőt vettem. – Kivettem a kukából a Blondie-lemezeket, amiket kidobtál, és minden este azokat hallgatom, pedig tudom, hogy nem szabadna.

Anya mozdulatlanul állt, csodás alakját megvilágították a folyosó fényei.

– Nálad vannak? Itt, a szobában?

Bólintottam. Anya a lejátszóhoz sétált, ahol a Parallel Lines még mindig csendben pörgött. Rám nézett, és megrázta a fejét. Aztán egyenként összeszedte az albumokat, a hóna alá dugta őket, és mielőtt kiment, még egyszer megpuszilt, majd kisimította a hajamat az arcomból.

– Köszönöm, hogy elmondtad, őszinte lány vagy – mondta. – Most már jó éjszakát.

Anya kisétált a szobámból, lement a lépcsőn, én megfordultam, és mélyen befészkeltem magamat a párnáim közé. A takaró alatt, mint egy tücsök, összedörzsöltem a lábaimat. Biztonságban éreztem magamat. Boldog voltam. A lejátszó továbbra is pörgött, az ismétlődő hang megnyugtatott. Néztem, ahogyan az üres lemezjátszó körbe-körbe forog, és egy pillanatra elgondolkodtam azon, vajon jó ötlet volt-e felfedni a titkomat és így elveszíteni a Blondie-lemezeket. Ennek ellenére mosolyogva aludtam el.