CSÁKI JUDIT

CSERHALMI

Nem lehet mindennap meghalni

© Cserhalmi György, 2024

© Csáki Judit, 2024

© Open Books, 2024

Borítófotók © Mohai Balázs

A Függeléket szakmailag ellenőrizte: Kelecsényi László

A kiadó mindent megtett, hogy a kötetben közölt képek
jogtulajdonosait felkutassa, ám nem minden esetben járt sikerrel,
így utólagos megkeresés esetén is készséggel áll
a jogtulajdonosok rendelkezésére.

Köszönjük a MNMKK OSZK Történeti Fénykép- és Interjútárának
a képek beszerzése során nyújtott segítségét.

A Cserhalmi György által említett neveket a teljesség igénye nélkül
jegyzeteljük, alkalmi fogódzókat kínálva az olvasónak.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borító- és belívterv Visnyai Zoltán

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-509-0

Tartalom

Ez nem életrajz, és nem is pályakép
(Csáki Judit előszava)

Fontos nekem, hogy elmondjam, hol beszélgetünk

Jobb így, hogy nem tudom előre

Kende János ott lakik, nagyjából a bolttal szemben

Zsámbéki Gáborról és Székely Gáborról

Tegnap jólesett egy kicsit a színház

Vidnyánszkyt nagyon régen ismerem

A több mint kétszáz film között

Egy idő után Makk Károlyt is megkedveltem

A színház tényleg veszélyes üzem

Állj, ki vagy? (Cserhalmi György székfoglaló előadása a Magyar Művészeti Akadémián)

Mindig változik, hogy kik az én íróim

Köszönöm…

Függelék

Cserhalmi György fontosabb filmjei

Cserhalmi György fontosabb színházi előadásai

A kötetben szereplő képek jegyzéke

Ez nem életrajz,
és nem is pályakép

…hanem egy manapság nem annyira trendi tevékenység rögzítése: egy beszélgetéssorozaté. Persze életrajz is, meg pályakép is. Csak egyiknek sem szokványos, mi több, beszélgetésnek sem szokványos, hiszen a könyvben én egy szót sem szólok. De azért nem kell ahhoz nagyon vájt fülűnek és éles szeműnek lenni, hogy az olvasó mégis dialógust halljon és lásson.

Idill és rengeteg nevetés – így készült a könyv, mert ilyen volt ez a beszélgetéssorozat. Egymástól három kilométerre lakunk a Káli-medencében, két apró faluban; jöttünk-mentünk, ültünk hol egy fa alatt, hol egy teraszon, volt kávé és limonádé, pogácsa és rétes, hőség és béke, természet és csönd.

Cserhalmi György több mint kétszáz filmszerepet és több mint kétszáz színpadi szerepet játszott el – hatalmas életmű, amely szerencsére még nem zárult le. Úgy sejtem, hogy a fiatalabb nemzedékek már inkább a filmekből ismerik őt, hiszen színpadon egy ideje legföljebb szórványosan láthatták színészként, de a reménybeli olvasók jelentős része biztos emlékszik számos szerepére, kivált, ha segítünk neki fölidézni. És a több mint ötven év alatt annyi történet halmozódott az alakítások mellett és mögött, hogy úgy gondoltam, ezeket érdemes közkinccsé tenni; fölé emelni a társasági sztorizásoknak.

Miniportrék, anekdoták, vidámak és szomorúak sorjáznak tehát ebben a könyvben, olyan emberekről, akiknek a többsége már a színház- és filmtörténet része, a kulturális közelmúltunk, értéktárunk meghatározó eleme; olyanok, akiket nem szabad elfelejteni, mert nélkülük érthetetlen és értelmezhetetlen az a kulturális közeg, amelyben ma élünk.

Kaposváron tanítottam, amikor az egyik színészosztálynak levetítettem a Katona József Színház Az imposztor című előadásából azt a részletet, amikor Major Tamás mint Bogusławski Molière Tartuffe-jének egyik jelenetét elemzi. Eleinte kuncogás-vihogás tört föl a hallgatókból, az idős, hajlott hátú, vastag szemüveges színészt látva – akit amúgy még sosem láttak, legföljebb a nevét hallották, ha ugyan… De nem telt el két perc, és csönd lett, és leesett állak és tágra nyílt szemek – mert átütött és hatott rájuk a színészi zsenialitás. Hát ez az emlék is motoszkált bennem, amikor arról győzködtem Cserhalmi Györgyöt, hogy csináljuk meg ezt a könyvet. Amelyben természetesen többször is felbukkan Major Tamás alakja, sőt még ez a bizonyos előadás és alakítás is.

A történetek szereplői közt akadt nem egy, akit nem ismertem, pedig én sem tegnap kezdtem a pályát. Keresgéltem és bolyongtam a világhálón, különféle archívumokban bogarásztam – és hátha kedvet kap ehhez majd az olvasó is. Mert ezek az elfeledett színészek ugyancsak a nagy történet hősei. Hősök és kisemberek – kinek mennyi a „szavatossága”, erről is beszélgettünk. És kirajzolódik egy monumentális pálya jó néhány tapasztalata, és mögötte remélhetőleg egy szakma, a színészet ethosza is. „Nagy színész”, „népszerű színész”, „főszereplő színész” – gyakran felbukkanó jelzős kapcsolatok ezek Cserhalmi pályájával kapcsolatban, és igazak is, csak éppen nem sokat árulnak el arról, ami mögöttük van; mi erről is sokat beszélgettünk, a „melóról”, a családról, a színészi „trükkökről”, köztük arról, hogy mozduljon már meg végre a színpad és a színész, vagyis legyen vége a „lefúrt lábú színészet” korszakának. És persze: megkerülhetetlennek bizonyult a politika, benne a kutúrpolitika…

Kanyarogtunk és kalandoztunk – hiába határoztam el eleinte, hogy szisztematikusan haladunk, mindig nyílt egy érdekes mellékösvény, és máris letértünk az útról. Így aztán egy-egy szereplő több beszélgetésben is felbukkan, egy-egy téma vissza-visszatér; még ismétlődés is akad, de ez is a keletkezéstörténet fontos része. Vagyis: sem időrend, sem másmilyen rend nincsen – az olvasó tartson velünk a csapongásban.

Gondoltam, beleírom ide, az elejére, hogy Cserhalmi pályájából mire emlékszem a legszívesebben, vagyis mik az én kedvenceim. Hogy esetleg A mizantróp vagy a Don Juan, vagy a Szerelmem, Elektra vagy az Egy erkölcsös éjszaka – de amint dönteni próbáltam, bejött egy harmadik-negyedik „versenyző”, a Coriolanus vagy az Amerikai anzix, a Koldusopera vagy A nagy generáció, szóval én ezt föladom. De abban reménykedem, hogy az olvasónak kedve támad felidézni egyik-másik filmet vagy előadást, és nekiindul a világhálónak, ahol szerencsére jó néhány alakítás nem könnyen, de megtalálható.

Ehhez is lehet jó kiindulópont ez a könyv. Aki látta-megélte, annak azért, aki meg „újszülött”, annak azért.

Jó olvasást, jó szórakozást!

Csáki Judit

Fontos nekem,
hogy elmondjam,
hol beszélgetünk.

Kékkúton ülünk egy háromszáz éves parasztház kertjében. Fontos hely az én életemben, például épp azért, mert háromszáz éves. Eszembe szokott jutni, hogy itt régen is éltek emberek, hogy vajon hogyan éltek, és hogy hányszor éghetett le ez a ház. A falra kent mészrétegeken – akárcsak a fáknál az évgyűrűkön a kort – lehetett látni, hogy hányszor éghetett le, tíznél biztosan többször. Nádtetős volt eredetileg, és képzeld, amikor a tetőt is megbontottuk, az tele volt szuronyokkal, kardokkal, amiket a sok év alatt eldugdostak oda az emberek. Mindenféle szúró-vágó eszközök, elrozsdásodott puska, elrohadt puskatus. Van itt egy falumúzeum, nekik adtam. És volt itt egy szabadkonyha, egy szabad tűzhely, onnét kilenc talicska kormot nyomtam ki, annyi volt fönt a kupolában. Az azért nem akármi.

A kertet már én csináltam. A fák, amiket olyan öregnek látsz, harminc-egynehány évesek. A régi parasztok nem szerették a sok mindent a kertben, mert sokat kell gereblyézni, sok a munka vele. Ha volt nekik ilyesmi, akkor a szőlőben volt, fönn a hegyen. Ott volt körte, alma, ami éppen kellett. Itt mindössze egy almafa állt a kút mellett, azt is ki kellett szedni, és volt egy diófa, ami kidőlt egy viharban. Azt még visszaállítottam, bejött egy nagy gép, és azzal. Persze, jól látod, ezen a kapun nem tudott bejönni, hanem a Gyuri kertjén át. Stalter György, a remek szociofotós a szomszédom, szóval az ő kertjén át jött be.

Mi azelőtt Révfülöpön laktunk, mármint nyaranta, az egész család. Az is fontos hely, ott voltam nagyon sokáig gyerekkoromban. Pesten nem volt kaja; háromévesen lekeveredtem Révfülöpre, aztán iskolára kerültem vissza. A nagyanyámnak és a rokonainak ott volt panziója, Két nővér volt a neve. Éppen ma jöttem el mellette. Megvan az épület, persze, egy unokabátyám lakik ott, Cseke Zsolt. A családon belül maradt, a Padányiaké, ahová az unokanővérem beházasodott. De nem állandóan laknak ott, nekik is nyaraló.

Aztán a nyolcvanas években kinőttük a révfülöpi házat, és akkor anyám el is adta. Magdáék, a nővéremék vettek egy telket a hegyoldalban, és építettek egy panorámás házat. Akkor már megvolt Sári, a lányom, és nem tudtam elképzelni, hogy Révfülöp nélkül legyünk nyaranta. Feljöttünk ide, Kékkútra, ez a ház romokban hevert, berogyva; bekopogtam a szomszédba, Horváth Pista bácsiékhoz, Irénke nyitott ajtót. Kérdeztem, nem tudják-e, hogy kié ez a ház. Azt mondja, a miénk, és a szüleinké volt valamikor. Eladó-e? Hát eladó, persze. És akkor másnap megvettem. Ez ’88-ban volt. Már akkor láttam, hogy nagyon lehet szeretni ezt a háromszáz évet benne. Éreztem, hogy kiszolgált néhány nemzedéket, megóvta őket, akkor talán minket is meg fog. Három évig építettük. Amikor volt valami pénz, azt raktuk bele.

Igen, Pesten születtem, a Bethesdában, 1948-ban. Anyám mesélte, hogy „amikor kicuppantál belőlem – így fogalmazott –, akkor az orvos megfogta a bokádat, megemelt, és azt mondta: elég hitványka”. Szóval így kezdődött a karrierem. A nagyobbik nővérem akkor nyolcéves volt, a kisebbik négy. És a 11. kerületben laktunk, a Hamzsabégi úton. Ott voltam hároméves koromig, aztán Révfülöp három évig, aztán két év újra a Hamzsabégin. A Bocskai úti általános iskolába jártam elsőbe.

Utána jött Debrecen, mert anyám odakerült a színházba, de ami engem illet, a második osztályt a téglási javítóintézetben végeztem. Ez is fontos hely, a Degenfeld-kastély amúgy, sokat tanultam ott, és nem feltétlenül az iskolai anyagra gondolok.

Hogy hogy kerültem ki onnan? Hát egy perforált vakbélgyulladással. És akkor nagyapám azt mondta, hogy akármi van, én ezt a gyereket nem engedem oda vissza; de akkor már anyám se akart visszaengedni, ennyi elég volt nekik is, nekem is. Nagyapám és nagyanyám is velünk lakott Debrecenben. Ez az anyai ág. Az apai ág Pesten, a Veres Pálné utcában élt, övék volt egykor az egész második emelet. Nagyapám, Czettl Andor bankigazgató volt, és a Veres Pálné utcai ház mellett bérelte az úgynevezett Schoch–Hegedűs-villát is a Gellérthegyen, tudod, az az a vörös, tornyos ház. A harmincas évekről beszélek. Aztán megörököltem a Veres Pálné utcát, az is fontos hely.

Nagy volt a család, talán teljesnek is mondható. Aztán meghalt az anyai nagyapám. Tizenkét éves voltam. Őt szerettem legjobban az összes nagyszülő közül. Felfogtam, hogy meghalt, és a mai napig siratom, ha szabad ilyen érzékenynek lenni. Aztán meghalt az anyai nagymamám, ő nyolcvanhat éves volt, akkor én már főiskolás voltam. Aztán meghalt Szokolay nagymama, az apai ágról, és aztán nagyapa. Akkor már nagy fiú voltam. Másodikos főiskolás koromban a nagymamám meghalt a Veres Pálné utcában. Ami akkor egy hármas vagy négyes társbérlet volt, én vásárolgattam vissza később apránként.

Hát igen, elég hosszúra nyúlik a fontos helyek felsorolása, mert még mindig nincs vége. A kékkúti házba beköltöztünk egy időre, kályhákat építtettünk – akkor az még nem volt olyan drága mulatság, mint ma –, és valamikor tíz évvel később hozták be a gázt meg a vizet. Addig szivattyúval ment a kútról. Minden ruhánk piros lett, olyan vasas volt a víz. Azért voltunk akkoriban sokat itt, Kékkúton, mert egy téesz fölvállalta a Veres Pálné utcai ház felújítását, és az öt évig tartott. Ki voltunk telepítve, hova is? Kelenföldön, a Keveháza utcában is éltünk, aminek egy haszna biztos volt: ott állt szemben egy hullámpalával vagy hullámbádoggal borított református templom, úgyhogy a nagymamának teljesítettük az utolsó kívánságát. Mikor ránézett a Sárira, aki még pólyás baba volt, azt mondta nekem, hogy nehogy pogány legyen ez a gyerek, hát akkor elvittük és megkereszteltük. Amúgy a pesti házat alaposan felújították, az intarziás padlót például ellopták, a fajanszkályhákat, amik minden szobában más színűek és más alakúak voltak, azokat is eltüntették. Igen, az akkor még tanácsi lakás volt, a rendszerváltás után vásároltam vissza. Ez azért fura; amikor Prágában, ahol forgattam, beszélgettem az ottaniakkal, mondták, hogy ők visszakapták, amijük a háború előtt volt. Magyarországon meg vissza kellett vásárolni.

Aztán Debrecen is fontos hely, tíz évet voltam ott, az a város nevelt fel. Fogékony korszak volt, mi tagadás, és nagyjából a főiskoláig tartott. Ott érettségiztem, a Fazekasban. A színházzal szemben, a színészklub fölött laktunk, a Batthyány utca 2.-ben. Ha kimentem az erkélyre, láttam az egész színházi forgalmat, kik mennek, kik jönnek. Az egy normális polgári, középpolgári lakás volt, ott laktunk mi öten meg az anyai nagyszüleim. Aztán én visszajöttem Pestre.

A főiskola alatt, a hatvanas évek végén, hetvenes évek elején kollégiumban laktam – a Veres Pálnéban nem fértem volna el, hiszen az apai nagyszülők laktak ott, és a konyha meg a fürdőszoba közös volt a két társbérlővel. Szóval a Vas utca 2.‑ben laktam, Oszter Sándorral és Zala Márkkal.{1} Hát ez is nagyon fontos hely volt, meghatározó. A mi épületünkben volt az Ódry Színpad, és csak átsétáltunk a Rákóczi útra, ott voltak a tantermek, a szakmai órák. Állati nagy forgalom volt, óriási közlekedés. Volt ott dramaturg, filmrendező, operatőr, színházi rendező, színész, az akkori legjobb tanárok, akik egyúttal a legjobb rendezők is voltak, meg színészek; szóval nem akárkik tanítottak ott. Én véletlenül egy rossz osztályba jártam. Mármint nem az összetétele volt rossz, hanem az, hogy Békés Bandi, az osztályfőnökünk, egyfolytában operát rendezett. De ez ugyanakkor szerencse is volt, mert így aztán Zsámbéki Gábor vett át minket, aki rendezőszakra járt. És baromi jókat mondott. Teljesen újszerű dolgokat, csak kapkodtuk a levegőt. És fiatal volt, csak négy évvel idősebb nálunk. De biztos erről is beszélünk majd később…

Gyerekkoromban nem utaztunk. Külföldre amúgy sem sokan utaztak, itthon meg itt volt nekünk Révfülöp.

Engem az iskolaév végén fölraktak egy vonatra, és elküldtek oda, a következő iskolaév kezdetéig. Ott is sok barátom volt, az összes révfülöpi csávó. Úsztunk, bicikliztünk. És volt egy Szárcsa nevű csónakunk, meg egy kis stég, ahol a nagyapám horgászott. Nem parti ház volt a miénk, úgy ötven méterre lehettünk a víztől. A Szigeti strand mögött voltunk. Négy ház volt akkor a Halász utcában, az egyik a Matrózház volt, az esett legközelebb a sínekhez. Közvetlenül a templom, a tatárkori templom mellett állt ez a Matróz. Utána jött a Két nővér, a mienk, utána jött a Sirály, ez az Irénke nénié és Samu bácsié, egy házaspáré volt, és utána jött a Gál ház, az is egy házaspáré volt, Pista bácsié meg Erzsike nénié. Képzeld, én Pista bácsival voltam Bogláron télen, tehénszekéren keltünk át a befagyott Balatonon.

Akkoriban nem volt ennyi ember a Balatonnál, mint most. Sőt, alig volt ember. Egy-két visszajáró vendég, általában családok vagy elözvegyült emberek, nők, férfiak. Nagyon érdekes társaság. Tizennyolc-húsz éves koromig kísértem őket mint gyerek. Figyeltem, hogy miket csinálnak; zsugáztak a kertben meg a verandán, például. És közben beszélgettek. Néha tudtam, mert láttam, hogy valamikor gazdag volt a család, vagy legalábbis több mint jómódú, mert elképesztő ruhákban jöttek. Valaha voltak itt-ott ötszáz hold földek meg bányarészvények meg erdő, tölgyes, ilyesmik. Az én kántortanító anyai nagyapám angolokkal állt szerződésben, bútorfát szállított Angliába. Farmoson volt tölgyerdeje, kastélya. Ezekből én már persze semmit nem láttam; az idősebb nővérem majdnem belefulladt ott a medencébe, ezt mindig emlegették a családban.

Amire már én is emlékszem, akkor jobbára elég csórók voltunk. De nem bántam, sem akkor, sem később, mert sosem jöttem zavarba, ha anyagi bajok voltak. Igen, anyám egy díva volt; ez annyit jelentett, hogy ide-oda hívogatták, ott a megyében, Hajdú-Bihar megyében, mindenféle téeszbulikra ment magyar nótákat énekelni. Hát ő tartotta el a családot, igen. Apám… ő jogi doktor volt, és mivel kint szolgált a fronton, tehát katona is volt – ő maga kérte, hogy bevonulhasson –, utána persze feketeseggű lett, B-listás. Majdnem lehetetlen volt munkát találni egy ilyen bélyeggel. A Gammában dolgozott, tudod, az ipartörténeti múzeumban. Nem, nem mint jogász, hanem mint öngyújtófényező. Fizikai munkás volt, más nem lehetett. Mondom, horthysta katonatiszt volt. És nem csinált titkot belőle. Horthyt nem szerette. A családban senki nem szerette. Apám ugyanis ott volt a második magyar hadseregben, ott volt, és látta a felszerelést, amiben a frontra küldték azokat az embereket: a semmiben. Utána ügyvédként nem dolgozhatott, jogászként sem, ezért lett fizikai munkás. De nem ettől vagy ekkor „némult el”, hanem már korábban. Aztán dolgozott egy nyomdában, de mikor rájöttek, hogy katonatiszt volt, „racizták”, ugye, tudod, mi az, „racionalizálták”, egyszóval kirúgták. Egyetlenegyszer fordult elő, hogy eltitkolta a doktort a neve előtt, na, akkor rögtön fölvették valahova.

Nem tudom megmondani, hogy jó házasság volt-e az övék. Nem is akarok beszélni erről. Egyrészt mert együtt maradtak, és annak kellett, hogy legyen oka, én nem tudom megítélni. Másrészt pedig jó lenne, ha anya meg apa itt lenne, és én azt mondanám, hogy rossz, mire akkor ők elmondanák, hogy miért jó. Én innét nem rugdosok. Az eleje még biztos nagyon ment, onnan még emlékszem a történetekre. Hogy apám ment anyám elé az Operába minden este, és hazakísérte, mert a Hamzsabégi út azért periféria volt akkoriban. És csinált neki bokszert, ha valaki esetleg megtámadja; anyám röhögött, azt mondta, várjon, uram, előveszem a táskából a bokszeremet, aztán megbeszéljük a dolgot. De Debrecenben például nem voltak ilyen együtt vacsorázások. Nagymama összeparancsolt minket hétvégente. És anyám persze szót fogadott neki, mert ő volt az… ősanya, tudod. Nem, nagyapám nem állt vigyázzba előtte, mert ő meg maga volt Zeusz. Nagyapának mindent szabadott. És Udo Kier mondta nekem, talán meséltem neked, hogy annyira érdekesek vagytok, ti, magyarok, hogy minden családban van egy Zeusz. És tényleg van. Na szóval… Apám persze nehezen fogadta el, hogy főleg anya tart el minket. És akkor kellékes lett a debreceni színházban, aztán mivel beszélt nyelveket, mondták neki, hogy próbálkozzon meg a színpaddal, és akkor színpadmester-helyettes lett, kiemelték. Ezt kifejezetten szerette. Ez volt az első hely, ahol a háború után befogadták. A színház. És egyszer csak rájött, hogy őt ott szeretik. Gyula bátyám, Gyula bácsi, így meg úgy…

Őt már Cserhalminak hívták. Nem a nagyapám magyarosított, hanem ő. Nagyapának az volt a kikötése, hogy „fiam, ha ledoktoráltál, azt csinálsz a nevünkkel, amit akarsz”. És azért Cserhalmi, mert Mária Terézia Cserhalomra telepítette akkor a svábokat, a sváb közösséget. És tudom, hogy nem szabad ilyet mondani, meg a számra is ütök, de azért kimondom: én elolvastam Vörösmartynak a Cserhalom című versét, hát az rosszabb, mint a Zalán futása. Szóval nem épp egy Gondolatok a könyvtárban, mit mondjak.

Apámat nem érdekelte, hogy színész lettem. Nem törődött vele. Apát ezek a dolgok nem izgatták. Csak az, hogy háború ne legyen. Amikor el akartak vinni katonának, akkor azt mondta, hát itt van a városi parancsnok, az én szárnysegédem volt, most bemegyek hozzá. És akkor összeszedte magát, és bement. Ez nagyon nagy dolog. Mert apám nem volt ilyen bemenős ember. Én meg elképzeltem, amikor az illető apám előtt összevágja a bokáját, és tiszteleg. Azt szerettem volna látni. De egyébként se lettem volna katona, mert fölvettek a főiskolára. És akkor volt az a két-három év, amikor senkit nem vittek el katonának. Ez nagy szerencse, mert biztos, hogy a futkosón töltöttem volna a katonaévet, vagy magánzárkában.

Nem, nem hiszem, vagy nem tudom, hogy én „más” lettem volna. Nekem legalábbis ez nem tűnt föl. Az osztálytársaim szerint voltam „más”. De én egyszerűen nem tudom, hogy miben vagyok más. Fogalmam sincs, most se nagyon értem, és ezt nem riszálásból mondom, hanem úgy érzem, hogy nem vagyok más. Mi az, hogy más? Nem szoktam viselkedni, hanem csak úgy, ahogy épp eszembe jut. Ez lenne a más? Lehet, hogy ez a baj, nem? A nagyapám mindig azt mondta, hogy légy szabad. A lelked legyen szabad, fiam. Ha ezt az ember megérti, akkor él vele; illetve biztos mindenki megérti, csak nem mindenkinek sikerül. És nekem olyan szerencsém volt, hogy én valahogy tudtam ezzel élni. Nem tudom, hogy.

Nem, a félelem nekem nem ismerős. De a szorongásról, arról doktorit tudnék írni. Soha életemben nem féltem. Semmitől és senkitől. Még Istentől is csak szorongok, pedig hívő vagyok. És öregkoromra rájöttem, hogy Isten egy nagyon jó humorú valaki, és azóta nem szorongok tőle sem. Pedig gyerekkoromtól fogva mindentől szorongtam. Az ilyenektől is, hogy na, már megint későn jöttél meg. Na, most már megint. És tudtam előre. Megérkeztem, és az ajtó előtt rám jött a szorongás. Na, most jól le fognak tolni. Igen, lyukas a gatyám, sebes a térdem, meg mit tudom én, mit veszítettem el már megint. Leloptam a szaloncukrot a fáról. Ilyenek.

A vívás volt az első sport: kilencéves koromban anyám bevitt, hogy lekössék az energiáimat. És ott ragadtam. Nem mentem el, nem tértem át másra, hívtak birkózni, ökölvívni, kézilabdázni. És jól is ment – csak éppen másoknak meg sokkal jobban ment. Ugyan nyertem kardban is, tőrben is, párbajtőrben is bajnokságot. De az igazi a csapat volt, azt nagyon szerettem. És csapatban nagyon nehezen vertek meg engem. Még a legjobbak is az országos versenyeken. Mert a csapatért tudtam küzdeni, saját magamért meg nem érdekelt. Az érdekelt, hogy ott, ott, csak azon a ponton akarom megszúrni, de háromszor egymás után. És közben meg én kaptam a tust. De a Fülöp mester, mikor csapat volt, mindig engem rakott be. Ennyi. De ő látta a jövőt. Anyámnak mondta is, hogy na, ez színész lesz. Pedig semmit nem csináltam ott, nem nagyon produkáltam magam.

Aztán egyszer, sok évvel később, volt egy színészek–újságírók vívóverseny; még Zsámbéki Gábor is eljött megnézni. Egy Radnóti nevű sportújságíróval vívtam; volt edzés, és ott hülyéskedtem vele, jól elvert. Aztán összeosztottak minket a versenyen. Olyan zakót kapott, hogy na.

Tudom, igen, hogy van olyan ember, aki éles helyzetben rosszabbul teljesít, mint egyébként. Én nem ilyen vagyok; előre eltervezem a dolgokat. Ez a színpadon is használható, nagyon is. Mondom a szöveget, de közben a legkisebb zajra is reagálok, meg tudom számolni az első négy sort, ameddig ellátok. De nehogy azt hidd, hogy ez a rutin; dehogy. Azt kell mondanom, és ez nagyon kemény dicsekvés tőlem, hogy otthon vagyok bizonyos dimenziókban. Tehát a színpadi dimenziókban otthon vagyok. Az utcán ez nem így van. Közlekedni ugyanis nem feladat, beszélgetni sem, bevásárolni sem. Nincs az a fajta – így lehet mondani – felelősség, amit a színpadon érez az ember. Sőt, már az öltözőben érzi. Én legalábbis, mert engem így neveltek. Zsámbékinak van egy zseniális mondata a sok között: minél kevesebben ülnek a nézőtéren, annál jobban kell játszani. És az ember érzi a közönséget is. Velem van? Nincs velem? Jön az előadással? Ilyenek. Régebben ez persze könnyebb volt, meg jobb volt. Akkor az emberek azért jöttek színházba, hogy ott legyenek. Ültek, figyeltek, jöttek velünk. Nem volt még mobiltelefon. Még Debrecenben történt, a hetvenes évek végén, a Sándor János rendezte Hamlet-előadáson, hogy egy gyerek villogott, vagyis hangosan szerepelt a társainak lent a nézőtéren. Egy idő után marhára meguntam, leléptem a színpadról, kiemeltem, fölvittem, akkor most beszéljél mindenkihez. Csak állt ott, és majdnem bepisilt az ijedségtől. Aztán visszaküldtem a helyére. Rettenetesen bosszantó volt, hogy valaki szét akar verni egy egész előadást, nem is tudom, miért, és ő sem tudja.

Szóval szorongós vagyok, mondtam már. A színházban is, igen. És ez nem múlik el, soha nem múlik el. Én délután fél ötkor már bent voltam a színházban, amikor nem forgattam napközben, de amikor forgattam, akkor is azt mondtam a többieknek, gyerekek, nem vagyok alkalmas. Én már lélekben a színházban vagyok. Hogy mit csináltam hétig? Jöttem-mentem, mondták, hogy a Cserhalmi-féle vécéjárat. Fostam. Aztán a színpadon ez átalakult valami pozitív energiává. Ezt nem tudom kezelni, de nem is akarom. Valahogy ehhez nekem ez hozzátartozik. És ismerek kollégákat, akiknek szintén, és azok nagyon jó kollégák. Persze tudom, hogy a szorongástól mindenfélét lehet kapni.

Igen, nagyjából tudom, mitől kaptam a rákot. Azért kaptam, mert mindent megtettem érte. Hát ez nyilvánvaló. Ittam, dohányoztam, mindent csináltam. És hát vannak kívánságai az embernek, amiket a Teremtő teljesít. Én mondtam, hogy szeretném megismerni azt a fájdalmat, amit a feleségem átélt. A rákkal kapcsolatban. Őt a rák vitte el. Hát megkaptam. Úgy másfél évvel utána, igen. Tudom, hogy furcsán hangzik. Az volt, hogy Sári nem talált meg, nem tudom, mióta, két napja keresett, és akkor telefonált a szomszédba, hogy nézzék meg, mi van a Gyurival, és nem nyitottam kaput. Akkor lejött Sári. Hát nem voltam nagyon jól, ami azt illeti. Be voltam sárgulva, meg mindenféle bajom volt. Na, berakott az autóba, és elvitt az orvoshoz. Hasnyálmirigyrák, megoperáltak.

{1} Zala Márk, eredeti nevén: Márkus László (1949–1985), a szolnoki Szigligeti Színház színésze, Gothár Péter Idő van című filmjének főszereplője.