Molly Roden Winter

MÉG

Egy nyitott házasság története

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Molly Roden Winter: More – A Memoir of Open Marriage,
Doubleday, Penguin Random House LLC., New York, 2024

Text © 2024 by Molly Roden Winter

Hungarian edition published by arrangement
with Ilustrata Agency

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2024

Fordította Farkas Nóra

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Bakay Dóra

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-478-9

Stewartnak

„Az érzéki az, ami táplálja… minden legmélyebb tudásunkat.”

Audre Lorde: Sister Outsider

A szerző jegyzete

Amikor először kezdtem fontolgatni ennek a könyvnek a megírását, fellapoztam régi naplóimat, és megdöbbenéssel fedeztem fel, milyen gyakran hazudtam bennük saját magamnak. Ekkor megértettem, hogy hatalmas érzelmi munkát kell belefektetnem, ha mélyebb igazságig akarok eljutni annál, mint amit korábban papírra vetettem. Jelen könyvben ilyesfajta igazság előhívására teszek kísérletet.

Mindazonáltal: az emlékezetünk tökéletlen. Történeteket pedig mindig is úgy írtak, hogy az egyik részletet előnyben részesítették a másikkal szemben. Emellett a legtöbb – ha nem is az összes – nevet megváltoztattam, és számos beazonosításra alkalmas részleten módosítottam annak érdekében, hogy védelmezzem a szereplők személyiségi jogait. Olykor, az elbeszélés kohéziójára való tekintettel, a történések sorrendjén is alakítottam.

Mindent egybevéve azonban legjobb képességeim szerint igyekszem tolmácsolni az igazságot (vagy inkább: a saját igazságverziómat).

Előszó

Anyu? Ott vagy?

Anyu, hol vagy?

Anyu, beszélnem kell veled.

Anyu, légyszi, hívj fel!

Amint a LaGuardiáról induló gépem földet ér Houstonban, kikapcsolom a repülőgép-üzemmódot a telefonomon, és végignézem, amint az üzenetek kártyalapokként halmozódnak egymásra.

Üzenet Danieltől, üzenet Danieltől, Danieltől, Danieltől, Danieltől…

Anyu, te meg apa nyitott házasságban éltek?

Ez nem az „A” tervem. Még csak a sokadik tervemben sem szerepelt. Ez itt – finoman szólva – riadalomra ad okot.

Azt teszem, amit mindig, amikor megoldhatatlan dilemmával szembesülök. A férjemhez, Stewarthoz fordulok segítségért.

Először is készítek egy képernyőfotót az üzenetekről. Aztán odabiggyesztem alá: Mi a franc? Mit tegyek?

Francba! – ír vissza. Fel akarsz hívni?

Letámolygok a gépről, eszemet vesztve kutatok valami olyan hely után, ahol össze tudnám kaparni magam – a vizespalackomat meg a repülőn összeszedett szirszarokat, továbbá a gondolataimat és a méltóságomat. Találok is egy helyet a falnál, az Indulás és Érkezés feliratú járatinformációs táblák között.

Stew azonnal felkapja a telefont.

– Ó, kicsim! – szól bele. A vonalon keresztül is megcsap a hangjából áradó együttérzés. Stew tudja, mennyire nem akarom ezt a beszélgetést Daniellel. Tesz nekem egy nehezen visszautasítható ajánlatot: – Mi lenne, ha én hívnám fel?

– Nem, engem kérdezett. Talán valami tévéműsor ültette el a fejében ezt a gondolatot, és ki tudom dumálni magunkat.

– Érett felfogású a gyerek. Történjék bármi, nem lesz baj. Később én is beszélhetek vele, mit szólsz?

– Rendben, köszönöm.

– Szeretlek, kicsim. – És tizenhat évnyi házasság után, mindazok után, amiken keresztülmentünk, a csontjaimban érzem, hogy ez igaz.

– Én is szeretlek. Kívánj szerencsét!

– Nem lesz szükséged szerencsére. Remekül fogsz boldogulni.

A hűvös meszelt falnak vetem a hátam, kézipoggyászomat a lábam közé szorítva, és rákészülök, hogy felhívjam a gyerekemet, és megtárgyaljuk a szexuális életemet. A repülőútjuk különböző fázisait taposó emberek rohannak el mellettem. Nehéz hallani bármit is – mindent elnyom a vér zúgása a fülemben, meg az általános reptéri zsivaj.

Egyik fülemre szorítom a mobilt, a másikat meg betapasztom az ujjammal.

– Helló, Daniel! Bocs, csak most kaptam meg az üzeneteidet. A gépen ültem. Itt vagyok Houstonban.

A hangszínem könnyed, de közben reszketek.

– Szia! – válaszol. Megdöbbent a hangja, ami egykor olyannyira ismerős volt, most azonban alig emlékeztet az egykori kisfiús cérnahangjára. – Szóval…. nyitott házasságotok van apával?

Csak így, egyszerűen.

Agyamban előbukkan egy tanács, amit sok évvel ezelőtt kaptam, amikor én húztam a rövidebbet, és így a hatodikosoknak kellett egészségtant tartanom: Derítsd ki, mi az, amit már tudnak!

– Hűha. Ez komoly kérdés. Miért kérdezed?

Még mielőtt gratulálhatnék magamnak ezért a briliáns húzásomért, Daniel válaszol.

– Megláttam apa OkCupid{1}-profilját a laptopján, és ez szerepelt rajta.

– Ó. – Megállok, hogy megvakargassam a vádlimat a lábfejem felső részével, mintha ezzel kitörölhetném a kényelmetlenségérzetet, ami egyszerre elönt. És aztán buta módon megszegem az egészségtantanári bölcsesség másik fő tételét, és kérés nélkül információt szolgáltatok neki.

– Szeretném, ha tudnál valamit, Daniel – mondom. – Apa és én nagyon boldogok vagyunk együtt, és mindig őszinték vagyunk egymással. Ő mindent elmond nekem, és én is mindent elmondok neki.

A vonal másik végén Daniel elhallgat egy pillanatra. Szeretném azt hinni, hogy épp a szerencséjét emésztgeti, miszerint ennyire haladó szellemű, etikus szülőkkel van megáldva. És aztán megszólal:

– Várj. Te is csinálod?

Visszatartom a lélegzetem. Daniel látta Stewart társkereső adatlapját, de az enyémet nem látta. Túl későn fogom fel, hogy félreértettem az üzeneteiből meg az újonnan megvastagodott férfihangjából kicsendülő aggodalmat. Azt hitte, az apja megcsal engem. Ennek a hívásnak az volt a célja, hogy figyelmeztessen, hogy megvédje az ártatlan anyját valamitől, ami a serdülőkor absztrakcióin át megítélve súlyos árulásnak minősül. De rosszabb azt gondolni, hogy az apád házasságtörést követ el, mint tudni, hogy anyád más férfiakkal fekszik le, nem igaz? Jelen pillanatban nem lehetek biztos benne. Agyamat elönti a kismillió lehetőség, hogyan okozhat örökre szóló lelki sérülést egy fiúban, ha tudatára ébred az anyja szexualitásának.

Aztán kifújom a levegőt.

Egyszer eljön az idő, amikor az, amitől annyira féltél, csak úgy megtörténik. Immár hét éve rettegtem attól, hogy ez a pillanat egyszer bekövetkezik. Vagy talán még régebb óta. Talán már Daniel születése óta be voltam rezelve tőle – amikor is ráébredtem, hogy a gyerekem egy nap felnő majd, és kritikus szemmel kezd el méregetni, hogy tisztába jön vele, ki is vagyok valójában. De az ilyesmi sosem egy nap leforgása alatt zajlik le; a kegyelmi állapot elvesztése beletelik némi időbe. Nekem is sok évembe telt, mire a saját anyámat hibákkal rendelkező, hús-vér nőnek kezdtem látni: szexuális és spirituális lénynek, akinek megvannak a maga szükségletei, amelyek időnként szembemennek a gyereke szükségleteivel.

És a töredékmásodpercnyi idő alatt, amíg eldöntöm, mit is mondjak most Danielnek – hogy az igazat mondjam-e, vagy hazudjak –, az anyámra gondolok. Eltűnődöm, ő vajon ma már mindent másképp tenne-e.

Azon is eltűnődöm, én másként tennék-e mindent.

ELSŐ RÉSZ

Első fejezet

Ömlik az eső, mintha dézsából öntenék, amikor Matt kinyitja a zárat a bejárati ajtaján, belöki az ajtót, és aztán bebukdácsol mögöttem. A fejem fölött tartom a dzsekijét, és ahogy belépve lejjebb eresztem, vízfüggöny zúdul alá a kőpadlóra. Már a konyhában vagyunk. Az aprócska stúdiólakásában nincs előszoba, nincs olyan hely, ahol levethetnénk a sáros cipőnket, és nincs négy egyforma cipőtároló rekesz, mint az én házamban.

Matt az, akiből facsarni lehetne a vizet, ehhez képest felkap egy konyharuhát, és odakínálja nekem.

– Rendben vagyok – mondom. Látom, ahogy aprócska vízcseppek tapadnak a göndör hajszálaira, egy eltévedt csöppöcske pedig az orra hegyén telepedett meg. Ahelyett hogy megtörülközne, a konyhapultra hajítja a rongyot.

Farkasszemet nézünk egymással a sütő és a mosogató közti szűk térben. A válla fölött rálátok az ágyára. Bármelyik pillanatban felkaphat és odacipelhet.

A hűtő zümmögése leáll, és ezerszeresen felerősítve hallani az eső hangját. Matt most még merőbben figyel engem. A tekintete olyan állhatatos, mint a gyertya lángja.

Egyikünk megszólal – vagy talán mindketten egyszerre?

– Nem kellene ezt csinálnunk.

Azt tudom, hogy Mattnek miért nem kellene. Megcsalja a barátnőjét. De én miért is ne csináljam?

„Milyen jelentéssel bír ez az ön számára, Molly?”

Előrevetődöm, kezem a sűrű hajába mélyed, az ő hosszú ujjai pedig a derekamat markolják, és maga felé húz. Aztán ajka az ajkamra tapad. Egy másik férfi csókját ízlelem, valakiét, aki nem Stewart. Söríze van, és az ajka meleg; puhább, mint amire számítottam, ruganyosabb, és annyira más, mint Stewart csókjai, amelyek két különböző ízben léteznek. Vannak az üdvözlő és a búcsúcsókjai, amelyek nem tartanak tovább egy pillanatnál, és a jóváhagyás pecsétjeként landolnak az ajkamon. Aztán a szex előtti meg a szex közbeni csókjai. Csókok, amelyek tudtomra adják, hogy Stew-nál van az irányítás, hogy nekem mindössze annyit kell tennem, hogy átadom magam neki, követem őt, bármi következzék is, és ha így teszek, minden jó lesz.

Matt csókjában megérzek valami újat. Egyfajta felhívást arra, hogy vegyem át az irányítást. Hogy ne várjam meg, amíg felkap és az ágyhoz visz, hanem ehelyett fogjam kézen, és én vezessem oda. Már olyan régóta számítottam erre a pillanatra, és most, hogy itt van, összecsap bennem a félelem és a sóvárgás. Ennek a sóvárgásnak az ereje – a vágyam tetőzése – az, ami a legnagyobb félelmet kelti bennem. Ugyanabban a pillanatban nyitom ki a szememet, mint Matt, és mindketten hátrálunk egy lépést.

– Mennem kellene – szólalok meg. Azzal faképnél hagyom; a tekintetével követ, ahogy távozom, de a teste többi része nem mozdul, hogy megállítson. Ez csakis tőled függ, mondja a tekintete.

Ahogy odakint a járdán lépdelek, tovább tombol körülöttem a vihar, és nem vagyok képes gondolkodni. Villamossággal telik meg a testem, és a víz keresztüláramlik rajtam, érzéketlenné téve az elmémet. Nem vagyok immár semmi több: csak puszta lélegzet, vér, és az érzetek összegyűjtött tűszúrásai. Egyik lábamat teszem a másik elé – csak lassan, lassan. Ha késleltethetem a hazaérésemet, akkor késleltethetem azt is, hogy ennek az érzésnek vége szakadjon. Elodázhatom a visszatérésemet abba az életembe, ahol a Nózik Törlője, az Edények Elmosogatója és a Felkent Perlekedő vagyok.

Egy üzlet ponyvateteje alá húzódom be, és a telefonomért nyúlok, hogy aztán kifejezéstelen tekintettel bámuljak rá. Nem hozhatom meg egyedül ezt a döntést. Hüvelykujjaimból szóáradat folyik, és rányomok a küldésre. Stewartnak küldtem üzenetet, és muszáj, hogy a válasza gyorsabban érkezzen, mint ahogy én hazaérkezem. Elmondtam neki, mit tettem, hogy mi az, amit tenni akarok, és az engedélyét kértem.

Vissza kellene mennem?

Már csaknem két év telt el azóta, hogy először találkoztam Matt-tel, de az azelőtti időket alig-alig tudom felidézni: amikor még nem szippantott magába a titkos vágy és az anyai bűntudat folyamatos örvénylése.

Az a nap, amikor megismerkedem vele, semmiben sem különbözik a többi naptól. Aznap reggel Stewart azt mondja, „korán” haza fog érni – ez azt jelenti: elég korán ahhoz, hogy még ébren találjon, ahhoz viszont már későn, hogy segíthessen lefektetni a gyerekeket.

Most este 8 óra 47 perc van. Ugyan melyik bolygón számít ez koránnak?

Meghallom, ahogy Stew kulcsa fordul a zárban, és a testem megfeszül. Egy „helló”-t se fogok odavetni neki. Nem jön ki a számon.

– El kell szabadulnom innét – szólalok meg. Alig pillantok felé, mert félek, hogy akkor sikoltozásban törnék ki, megütném, vagy valami még rosszabbat tennék.

– Hová mész? – kérdezi összezavarodva. Neki a „kora” esti hazaérések vacsorarendelést és közös tévézést jelentenek, remélhetőleg szexet is.

– Sétálok egyet. – Felkapom a dzsekimet meg a kulcsokat. – Ellenőrizni akarom, minden rendben van-e az új házzal.

Már kint is vagyok az ajtón, még mielőtt becsukhatná maga mögött.

Odakint finom köd szitál az orgonaillatú levegőben. Séta közben nagyokat szippantok belőle, tekintetemet a cipőm orrára szegezve, és igyekszem lelassítani a légzésemet, hogy oldódjon a szorító érzés a torkomban.

– Molly?

Felnézek, és egy tanár kollégámat pillantom meg valamikorról, ami most mintha előző életnek érződne.

– Kayla! – szólalok meg. – Bocs, nem vettelek észre. Elmerültem a saját világomban.

– Semmi gond! – Közelebb lép, hogy az ölelésébe vonjon. – Ezer éve nem láttuk egymást! Mik a terveid ma estére?

– Csak sétálok egyet. El kellett szabadulnom otthonról. Tisztára megőrjítettek ma a gyerekek. – Kayla egyedülálló nő. Gyermektelen. A sitcomok zaklatott, háztartásbeli anyukákat bemutató jelenetein túl nem tudom, van-e bármi fogalma róla, miről is beszélek. De együttérzéssel a tekintetében néz rám.

– Ki kellene mozdulnod velem! A Gate-ben találkozom pár baráttal.

Érzékelem Kayla mosolyát, magas sarkú csizmáját, üde rúzsát és könnyed parfümjét. Ráeszmélek, én hogyan festhetek. Fésülködtem és magamra kentem némi dezodort ma reggel – úgy tizenöt órája –, de a zuhany határozottan kimaradt. Kapucnis pulcsit viselek farmerral és edzőcipővel, és nincs rajtam smink. Elviselhetetlen kimerültséget érzek.

Végignézek magamon, és felfedezek valami mást is.

– Nincs nálam a tárcám – közlöm vele.

– Amiatt ne aggódj. Vendégem vagy egy italra – feleli, azzal karomba ölti a karját. – Menjünk! Úgy festesz, mint akire ráfér egy ital.

Számos alkalommal elsétáltam már a Gate bár előtt, sportbabakocsiban tolva előbb Danielt, majd később Nate-et az utca túlfelén elhelyezkedő játszótér felé haladtamban, de ahogy belépünk a nehéz faajtón, ráébredek, hogy még soha nem jártam idebent. Daniel alig egy héttel azután született, hogy Brooklynba költöztünk, és az azóta eltelt hat évben kétségkívül nem nyílt alkalmam felfedezni, mi a kínálat errefelé bárok terén.

Ahogy a szemem lassanként alkalmazkodik a benti félhomályhoz, magamba szívom a beszélgetések hangjait, a nevetést és a Pearl Jamet.{2} Beszívom a sör meg az ódon fa illatát, és hagyom, hogy a súlyomtól besüppedjen a ragacsos padló. Már el is felejtettem, mennyire pihentető olyan helyen lenni, ahová gyerekek nem tehetik be a lábukat.

Mellettem Kayla a tekintetével pásztázza a termet. Amikor az egyik hátsó asztalnál kiszúrja a barátait, könyökön ragad, és odakormányoz hozzájuk.

– Hahó, srácok! Ő itt Molly barátnőm. Odakint csatangolt az utcán, amikor ráakadtam.

Az asztal túloldalán ülő két nő mosolyogva integet. Kihúzom a Kayla melletti széket, és leülök, a pulcsimat pedig a szék támlájára rakom.

– Molly, ugye? – szólal meg egy mély hang. – Volt egy Molly nevű kutyám.

– Ezt gyakran megkapom. – Felnézek, a hang tulajdonosa után kutatva. Nevető, zöld szempár fúródik a tekintetembe.

– Matt vagyok – folytatja a hang. – Mit iszol?

– Tartanak itt IPA-t? – Egy pillanatra elhallgatok. – De nincs nálam pénz. Úgy volt, hogy Kayla kölcsönöz nekem.

– Ne aggódj emiatt – mondja Matt egy legyintés kíséretében, azzal feláll. Nyurga testalkatú, és magas: jóval száznyolcvan centi felett lehet. – Egy IPA rendel! Mindjárt visszajövök. – Azzal megindul a bárpult felé.

A bal oldalamon Kayla beszélgetésbe merül a csoport többi tagjával. Úgy teszek, mintha odafigyelnék, de közben a pillantásom jobb felé siklik, és megállapodik Matten. Háttal áll nekem, és megfigyelem karcsú csípőjét, hogy milyen lezserül viseli a farmert; meg göndör, sűrű haját, amely a feje tetején kissé felfelé meredezik. A testem már azelőtt reagál a látottakra, hogy az elmémnek lenne ideje felzárkózni hozzá. A gyomrom mélyén kellemesen vibráló izgalom fejlődött ki, ami most felfelé terjed, egészen a verdeső szívemig, és ezzel egyidejűleg lefelé, az ágyékomba tódul.

Matt megfordul, két sört tart a kezében, és elkapja az őt bámuló tekintetemet. Elvigyorodik, én pedig gyorsan lesütöm a szemem, és az asztalon pihenő kézfejemet kezdem tanulmányozni. A körmöm rövid és satnya – már hónapok óta nem manikűröztettem –, a karikagyűrűm pedig megvillan a bár fényeiben. Az ölembe csúsztatom a kezem, és anélkül szürcsölök bele a sörbe, amit Matt elém tett, hogy megfognám a korsót.

– Mmm! – nyögök fel elégedetten. – Egy örökkévalóság óta nem ittam csapolt sört. Köszönöm!

– Szívesen – feleli, és még mindig úgy méreget, mint aki mulat rajtam. – Csak kíváncsi vagyok. Hogy sikerült ideráncigálnia téged? Hol bukkant rád Kayla?

– Bolondokházából szöktem.

Matt felnevet.

– Ne vedd sértésnek, de ez nem áll messze attól, mint amire tippeltem. Úgy festesz, mint egy szökevény. – Belekortyol a sörébe, és várakozásteljesen néz rám.

– Van két gyerekem – szólalok meg, de legszívesebben azonnal vissza is szívnám a szavaimat. Jó volt, hogy erre a kereken öt percre valaki nem az anyukát látta bennem. Ez a srác pedig túl fiatal ahhoz, hogy szülő legyen. – Fantasztikus kiskölykök, de néha az őrületbe kergetnek. Muszáj volt kiszabadulnom, úgyhogy csak olajra léptem, anélkül hogy átgondoltam volna, hová is megyek.

– Értem – biccent. – Mármint nem személyes tapasztalatból, de a nővéremnek is két gyereke van. Ő odahaza él Iowában, de a legutóbbi karácsonykor sok időt töltöttem vele és az unokahúgaimmal. Talán ezért ismertem fel az arckifejezésedet.

– Ennyire lerí rólam? – Érzem, ahogy elernyed a vállam. Attól féltem, hogy a vallomásom hatására, miszerint családom van, szakadék nyílik köztünk. De Matt szavai megnyugtattak.

– Egyáltalán nem rossz értelemben – feleli. – Csak úgy nézel ki, mint akinek ki kell eresztenie a gőzt.

Magasba emelem a poharam.

– Erre igyunk!

– Igyunk! – feleli Matt, ahogy összekoccintjuk a korsónkat.

Úgy peregnek az órák, csúsznak a sörök, mintha ez egy ’80-as évekbeli mozifilm montázsa lenne. Az egyik snittben Matt velem ünnepel, miután a dobónyilam a dartstábla közepébe fúródik. Egy másikban a bár előtt állok a fasza csávókkal, szívok egy slukkot valakinek a cigijéből, és másvalakinek a kutyáját simogatom. Végül ismét az asztalnál vagyok, és azt mondom Mattnek, miközben a csapat induláshoz szedelődzködik:

– Jövök neked pár körrel. – Aztán, mint amikor a rendező igyekszik segíteni a naivának, hogy szerepbe kerüljön, nekidurálom magam, és azt mondom: – Errefelé laksz, igaz? Add meg a számod, és megismételjük ezt valamikor.

Brávó!

– Megadom, ha te is megadod a tiédet – vágja rá. – Be fogom vasalni rajtad az ígéretedet.

– Hé, Kayla, van egy tollad? – kérdezem. – A tanároknál mindig van toll – magyarázom Mattnek.

Kayla benyúl a kistáskájába, és előhúz belőle egy tollat, miközben felvont szemöldökkel méreget.

– Látod? Ráadásul piros!

Ráfirkantom a számomat egy szalvétára, aztán átnyújtom a tollat Mattnek, és ő is ugyanígy tesz. Kayla ide-oda jártatja a tekintetét kettőnk között, és aztán a fülembe suttogja:

– Gondolom, végül is jobb, hogy nem fizettem ki az italaidat.

Vetek rá egy oldalpillantást, és én is suttogva felelem:

– Házas vagyok, Kayla. Ennek itt nincs jelentősége.

– Ha te mondod. – Nem úgy hangzik, mint akit sikerült meggyőznöm.

Miközben hazafelé sétálok, zsebemben a bár szalvétáját szorongatva, a hűvös levegő kijózanít. Megállok, és belegondolok, mit is tettem. Számot cseréltem egy férfival. Egy fiatalabb férfival. Egy férfival, aki nem házas. Számba veszem, mit tudok róla. Iowából származik – egy olyan államból, amelyet már többször szeltem át egy kombikocsi hátsó ülésén ücsörögve, mintsem meg tudnám számolni, amikor is az anyám szüleit látogattuk meg Denverben. Kaylával együtt járt főiskolára, szóval nagyjából egyidősek lehetnek, ami azt jelenti, hogy úgy nyolc évvel fiatalabb nálam. Van egy nővére és unokahúgai, akikkel közeli a kapcsolata. Manhattanben dolgozik, de pontosan még mindig nem tudom, mit csinál. Vicces, kellemes, és jó hallgatóság – na meg mindehhez pompás pasi. Tudja, hogy férjnél vagyok, és ennek ellenére megint beülne velem meginni valamit. Legalábbis ezt mondja. A mellkasomban duzzadó lufi kicsit ereszteni kezd. Jó eséllyel soha többé nem hallok felőle. De még így is: remek estém volt. Ami azt illeti, a gyerekeim születése óta az egyik legjobb estémben volt részem.

A gyerekeim…

Hirtelen sürgető késztetés fog el, hogy lássam őket: hogy megöleljem Danielt, és a karomban tartsam Nate-et. Részben az amiatti kínzó lelkifurdalás nyomán érzem ezt, hogy órákat töltöttem el anélkül, hogy az eszemben jártak volna. De nem csak ez. Szeretem, hogy anya vagyok. Tudom, hogy ez igaz. Még a legrosszabb napokon is, amikor még mindketten pelenkások voltak, és egyikük sem volt hajlandó szunyókálni délután, mialatt Stewart dolgozott, és miközben a nappali padlóján elterülve hívtam anyámat, távoli álomkép volt csupán, hogy le tudok zuhanyozni. Elnéztem a levegőben szálldosó gabonapehely okozta káoszt, és végighallgattam az intrikus Diesel meg a hős Thomas gőzmozdony közt kibontakozó hatalmas drámákat, anyám pedig azt kérdezte tőlem: „De még ha helyet is cserélhetnél Stewarttal, megtennéd-e?” És be kellett ismernem, hogy nem cserélnék helyet vele. Mivel akkor lemaradnék a ragacsos puszikról meg a győzedelmes bilibe pottyantásokról, mint ahogy annak öröméről is, amikor nézhetem, ahogy Daniel türelmesen tanítgatja Nate-et a Thomas, a gőzmozdonyos játékainak önkényesen értelmezett szabályaira. Kimaradnék a habfürdőkből meg a fetrengős, torkunk szakadtából nevetésekről, és több ezerféle módjáról annak, ahogy az anyaság nap mint nap kis híján kifacsarja a szívemet, annyira túlcsordulok szeretettel – még amikor arról fantáziálok is, hogy olyan sebesen menekülök el a közeléből mindennek, ahogy csak tudok.

Gyorsabban szedem a lábam hazafelé, és menet közben előhúzom a kulcsot a zsebemből. Amint átlépek a bejárati ajtó küszöbén, észreveszem, hogy a játékok, cipők és kabátkák szanaszét szórva hevernek a nappali padlóján, pontosan ott, ahová az este korábbi részében hajították őket. Nagyot sóhajtva kerülöm meg a rendetlenséget. Megvár holnapig.

Elsőként a fiúk szobájába lopózom be. Hallgatom, ahogy lélegeznek, és magamba szívom az illatukat. Mindkettejük homlokára nyomok egy puszit, és aztán az álmukban is oly kifejező arcuk tanulmányozásába mélyedek. Daniel ráncolja a szemöldökét, és komoly, mint mindig. Eközben Nate szája sarkában mosoly bujkál, mintha csak álmában is csintalankodna.

Nem lep meg, hogy felkapcsolva találom a lámpát a hálószobában. Stewart gyakran hajnali kettőig-háromig is fennmarad, és noha nekem olyan érzés, mintha már ezer éve leléptem volna, a valóságban alig múlt éjfél. Kinyitom az ajtót, és az ágyban ülve találom Stew-t, amint az egyik zeneipari lapot olvassa, amelyeket folyton ott találok a padlón szétszórva meg a zongoraszéken halomba rakva.

– Nézd csak, ki ért haza! – szólal meg. – Azt hittem, kevesebb mint egy órát leszel távol. Hívtalak volna, de itt hagytad a telefonodat. – Feltartja, mint valami bizonyítékot.

– Bocs – vetem oda, miközben elviharzok mellette a fürdőszoba irányába. – Pisilnem kell. – Letolom a nadrágomat, és nyitott ajtónál ráülök a vécére. Könnyebb lesz beszélni úgy, hogy közben nem kell ránéznem.

– Szóval hol voltál? Már kezdtem aggódni.

– Még a Tizedik utcáig sem jutottam el. Belefutottam Kaylába, és aztán legurítottunk pár italt.

– Kaylába?

– Ő az egyik tanár kollégám, akivel jóban vagyok. – Stewart csak ritkán kísért el az iskolai rendezvényekre, de szükségét érzem, hogy tovább beszéljek, így aztán hozzáteszem: – El se tudom hinni, hogy sosem találkoztatok.

– Akkor ki az a Matt?

– Hogy Matt? – Igyekszem közömbös hangon visszakérdezni, és időt nyerni magamnak egy stratégiai vécéöblítéssel. – Együtt járt Kaylával a főiskolára. Ő is velünk volt a bárban. Honnét tudsz róla? – Szorosan összefűzött ujjakkal lépek ki a fürdőszobából. Ha most elkezdem rágni a körmöm melletti bőrt, Stew ki fogja szúrni az árulkodó jelet.

– Pár perce üzenetet küldött neked – feleli Stewart a telefonomra bökve.

– Mit ír?

Felnyitja a telefont, és egy torokköszörülés kíséretében szexi baritonná mélyíti a hangját.

– „Nagyon örülök a ma esti találkozásnak, Molly. Remélem, hamarosan megismételhetjük. Matt.” – Felnéz rám, a tekintetében várakozás ül.

– Ahogy mondtam, velünk volt a bárban. – Nagyon lefoglal, hogy kioldjam a cipőfűzőmet, mert addig is elkerülhetem, hogy Stewart szemébe kelljen néznem. – Itthon felejtettem a tárcámat, úgyhogy flörtölés útján tettem szert pár ingyenpiára.

– Úgy fest, remek munkát végeztél – jegyzi meg. Érzem a tekintetét az arcomon, ami máris vörösödni kezd.

– Szóval újra találkozol vele?

– Természetesen nem – vágom rá, miközben a zoknit ráncigálom le a lábamról.

– Miért nem?

Futó pillantást vetek rá. Jó ideje láttam rajta utoljára, de ismerem ezt a nézést.

– Mert házas vagyok. Veled. Emlékszel?

– Emlékszem.

– És most már gyerekeink is vannak. Matt pedig fiatal, egyedülálló, és határozottan nem érdeklődik irántam.

– Pedig nekem úgy tűnik. – Engem fürkész a tekintetével, miközben kikapcsolom a melltartómat. – Ami azt illeti, egészen begerjedtem az üzenete láttán.

Egy pillanatig emésztgetem a dolgot. A gyerekek születése előtt Stewart meg én legalább hetente háromszor szexeltünk – esetenként napjában háromszor is. Az utóbbi időben jó, ha havi két alkalom becsúszott. Bár ez is inkább neki volt jó. Mintha csak meg akarnék felelni minden klisének, amit a házastársak közti szexről valaha hallottam: túlságosan kimerült vagyok, hogy érdekelni tudjon. Csak újabb házastársi kötelezettségként kezelem a szexet. És Stew érzi ezt. Válaszul igyekszik feldobni a dolgokat, újdonságokat kipróbálni, másképp csókolni vagy nyalni, mint eddig, leszorítani az ágyra, vagy becsúsztatni egy ujját a segglyukamba. Mindeközben én csak egy gyors menetre vágyom, ahol a kipróbált módokon, a lehető leggyorsabban kölcsönösen orgazmushoz juttatjuk egymást, ami pár értékes órányi alvásidőhöz segít, mielőtt Nate sírására ébrednék.

– Kicsim, örülök, hogy kedvedre van ez a dolog. De nem fog megtörténni.

– Nekem más a véleményem – közli, miközben bemászom mellé az ágyba. – Meg fog történni, ha azt akarod, hogy megtörténjen. Úgyhogy döntöttem.

– Hogy döntöttél?

– Elmehetsz vele megint. Egész addig, amíg mindent elmondasz nekem. – Hátulról magához húz, így én leszek a kiskifli, és a nyakamba puszil.

Aznap este, ahogy ott fekszem Stewart mellett, nem tudok elaludni. Ide-oda ugrálnak a gondolataim Matt és Stew között.

Remélem, hamarosan megismételhetjük.

Elmehetsz… egészen addig, amíg mindent elmondasz nekem.

Eszembe jut egy beszélgetés, amit még azelőtt folytattunk Stewarttal, hogy egyáltalán eljegyeztük volna egymást. Az volt a téma, melyikünknek hány szexpartnere volt korábban, és hogy milyen hatalmas szakadék tátong a kettőnk számai között. Nekem négy volt – neki több tucat. Aztán Stew jövendölt valamit, ami akkor merőben valószínűtlennek és veszélyesnek tűnt a szememben.

– Várd csak ki a végét – mondta. Kiköpött úgy nézett ki, mint az a híresség, akiért akkoriban odavoltam. Andre Agassi teniszjátékos a kerek, kopasz fejével meg a barna szemével, amitől egyszerre emlékeztet alázatos őzgidára és tűnik csintalannak. – Tíz év múlva meglátsz majd valami fickót, és az fog járni a fejedben, milyen szívesen ráugranál. Én pedig nem bánom. Csak avass be engem is!

És most itt tartunk… pont tíz évvel később.

{1} Angol nyelvű randiapp.

{2} Amerikai rockegyüttes.