PAULO FREIRE
–

AZ ELNYOMOTTAK PEDAGÓGIÁJA

Fordította Lukács Laura

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Pedagogia do oprimido, Paz e Terra, 1970, 2018

© Paulo Freire, 1970, 1993, and contributors, 2018

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Lukács Laura, 2024

Lektorálta és az előszót írta Mészáros György

A szövegeket szerkesztette és a fordítást az eredetivel egybevetette Kerekes Amália

A szövegeket szakmailag és nyelvileg lektorálta Ádám Péter, Kerekes Amália, Teller Katalin, Török Ervin és Szabó Csaba

A könyv kiadását és promócióját a Tanítanék Mozgalmat facilitáló Humán Platform a Közös Értékeink Program (CERV-P-2023-0347) pályázat részeként támogatta.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztette Leiszter Attila

Olvasószerkesztő Kótai Katalin

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-433-8

ISSN 2939-7766

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos

A Bázis Könyvek további kötetei

Guy Debord: A spektákulum társadalma, Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright: Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

George Orwell: Miért írok?

Rosa Luxemburg: Tömegsztrájk

Henry David Thoreau: A gyaloglásról

Nancy Fraser: Kannibál kapitalizmus

Walter Benjamin: A műalkotás a technikai reprodukció korában

TARTALOMJEGYZÉK

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

ELÖLJÁRÓBAN

1. MIÉRT VAN SZÜKSÉG „AZ ELNYOMOTTAK PEDAGÓGIÁJÁRA”?

ELNYOMÓK ÉS ELNYOMOTTAK – AZ ELLENTMONDÁS MEGHALADÁSA

ELNYOMÁS ÉS ELNYOMÓK: A KONKRÉT HELYZET

ELNYOMÁS ÉS ELNYOMOTTAK: A KONKRÉT HELYZET

SENKI NEM SZABADÍT FEL SENKIT, SENKI SEM SZABADUL FEL EGYEDÜL – FELSZABADULNI SZELLEMI-LELKI KÖZÖSSÉGBEN LEHET

2. A „BANKSZEMLÉLETŰ” OKTATÁS MINT AZ ELNYOMÁS ESZKÖZE – ALAPVETÉSEI, KRITIKÁJA

A PROBLÉMAFELVETŐ ÉS FELSZABADÍTÓ PEDAGÓGIÁVAL SZEMBEN ÁLLÓ OKTATÁS – ALAPVETÉSEK

„BANKSZEMLÉLET” ÉS ELLENTMONDÁS A TANÁR–TANULÓ VISZONYBAN

SENKI SEM TANÍTJA A MÁSIKAT, SENKI SEM TANUL EGYEDÜL – AZ EMBEREK EGYMÁST TANÍTJÁK A VILÁG VALÓSÁGÁNAK KÖZVETÍTÉSÉVEL

AZ EMBER BEFEJEZETLEN LÉNY, DE TUDATÁBAN VAN BEFEJEZETLENSÉGÉNEK, ÉS FOLYTONOSAN TÖREKSZIK TÖBBÉ VÁLNI [SER MAIS]

3. A DIALOGIKUSSÁG: A SZABADSÁG GYAKORLATAKÉNT ÉRTELMEZETT PEDAGÓGIA LÉNYEGE

DIALOGIKUS PEDAGÓGIA ÉS DIALÓGUS

A DIALÓGUS AZ OKTATÁSI PROGRAM TARTALMÁNAK KERESÉSÉVEL KEZDŐDIK

AZ EMBEREK–VILÁG VISZONYRENDSZER, A GENERATÍV TÉMÁK ÉS AZ OKTATÁSI PROGRAM TARTALMA

A GENERATÍV TÉMÁK ÉS MÓDSZERTANUK

A GENERATÍV TÉMÁK KUTATÁSÁNAK JELENTŐSÉGE A TUDATRA ÉBREDÉSBEN – A FELTÁRÁS ÁLLOMÁSAI

4. AZ ANTIDIALOGIKUS CSELEKVÉS ELMÉLETE

AZ „ANTIDIALOGIKUS” CSELEKVÉS ELMÉLETE ÉS JELLEGZETESSÉGEI: HÓDÍTÁS, OSZD MEG ÉS URALKODJ, MANIPULÁCIÓ ÉS KULTURÁLIS INVÁZIÓ

A DIALOGIKUS CSELEKVÉS ELMÉLETE ÉS JELLEGZETESSÉGEI: EGYÜTTMŰKÖDÉS, EGYSÉG, SZERVEZETTSÉG ÉS KULTURÁLIS SZINTÉZIS

ELŐSZÓ A MAGYAR KIADÁSHOZ

Régi adósságot törleszt a hazai könyvkiadás azzal, hogy megjelenik Paulo Freire immár több mint negyven nyelvre lefordított alapműve. Freire neve nem ismeretlen Magyarországon, de eddig inkább csak egy szűkebb közegnek volt részletesebb tudomása róla. Pedig munkásságát számos kontextusban sikerrel alkalmazták, és ma is nagyra becsülik. Harmincöt tiszteletbeli doktori címet kapott, az adatbázisok szerint műveire több mint félmilliószor hivatkoztak, Az elnyomottak pedagógiája az egyik legtöbbet idézett könyv a társadalomtudományok területén. Freire rengeteg gondolkodót, pedagógust, filozófust, teológust, kutató és gyakorlati szakembert, aktivistát inspirált és késztetett vitára. Reflexióit sokan továbbgondolták vagy éppen bírálták. A kritikai pedagógia irányzatainak{1} egyik legfontosabb hivatkozási alapja. Talán érdemes külön kiemelni egy személyt, akinek meghatározó iránymutatással szolgált a brazil filozófus: a katolikus egyház jelenlegi vezetője, Ferenc pápa szóhasználatában, írásaiban és beszédeiben világosan tetten érhető Freire nyelvezete, többször idézte, név szerint is említette őt.

Freire integráló gondolkodó, ugyanúgy hivatkoznak rá ateista marxisták vagy posztmodern teoretikusok, mint katolikus teológusok. Ez a szélesebb körű befogadói közeg a csekély számú hazai recenziójára is igaz: a baloldali Fordulat mellett például a katolikus oktatással foglalkozó Gloviczki Zoltán is reflektál művére.{2} Freire rendkívüli képessége abban áll, hogy a legkülönbözőbb irányból, területről érkező szakemberekre és olvasókra tud nagy hatást gyakorolni. Pedig célkitűzései között nem a nemzetközi tudományos és közéleti „hírnév” megszerzése állt az első helyen. Fő feladatának azt tekintette, hogy kiemelt tudatossággal, elméleti alapokon, ugyanakkor igen gyakorlatiasan megszervezze a legszegényebbek oktatását Brazíliában; majd ennek megérlelt, reflektív tapasztalatait tette közzé, hogy további kérdéseket provokáljon. Minden népszerűsége mellett egész életében alázatos maradt, kérdésfelvető munkájára szolgálatként tekintett.

De vajon hogyan maradhatott el a valódi és szélesebb körű reflexió a hazai filozófiai, társadalomtudományi, pedagógiai közegben? Ennek egyik oka valószínűleg – mint azt Gloviczki Zoltán is megjegyzi fentebb említett recenziójában –, hogy az a kifejezetten újmarxista hangvétel, amelyet kötete megüt, idegenül hatott mind a „létező szocializmusra” jellemző ortodox marxista fősodorban, mind a rendszerváltás utáni Marx-ellenes hangulatban. Több kísérlet is volt a megjelentetés elindítására, de mindeddig sikertelenül jártak. Az elkötelezetten Freirével foglalkozó közegekben bizonyára nem állt rendelkezésre a könyv lefordításához és kiadásához szükséges erőforrás, valamint hiányozhatott az érdekérvényesítő képesség. Noha tehát az alapmű magyar nyelven nem volt hozzáférhető, Freire kisebb körben mégis jelentős hatást gyakorolt. Már 1985-ben megemlítették őt az Andragógia folyóiratban,{3} és ebben a – felnőttoktatással foglalkozó – szférában lett először lényeges referencia, bár 1997-ig kellett várni arra, hogy az első magyar részlet Az elnyomottak pedagógiájából megjelenjen egy szöveggyűjteményben.{4} A hazai andragógiai szakirodalomban ezek után többször hivatkoztak rá. 2004-ben neveléstudományi megközelítéssel írtam róla és a kritikai pedagógiáról,{5} és ugyan ettől kezdve fel-feltűnt a pedagógiában is a rá való hivatkozás – különösen kiemelendő Tóth Tamás munkássága{6} ezen a téren –, nem indult el komolyabb reflexió vagy vita Freiréről. A 2010-es évektől egy új generáció kezdett el intenzíven foglalkozni a kritikai társadalomtudománnyal: ennek egyik megnyilvánulása a Helyzet Műhely létrejötte és munkája. E körben egyre nagyobb érdeklődés az (új)marxista megközelítések pedagógiai vonatkozásai iránt is. A megnövekedett figyelem következménye valószínűleg, hogy a Fordulat folyóirat egy teljes tematikus számot szentelt 2021-ben a kritikai pedagógiának. Mindeközben a Közélet Iskolája tíz éve épít folyamatosan Freire gondolataira saját aktivista- és állampolgárképző, mozgalomépítő tevékenységében. A kritikai pedagógia mozgalmi dimenziójának irodalmát a szervezet képviselői szintén feldolgozták és népszerűsítették,{7} a neveléstudományitól némileg eltérő irányt képviselve – erősen támaszkodva Gramscira és a magyar hagyományokra.

A portugálból fordított mostani kiadás igazi mérföldkő a Freirével és a kritikai pedagógiával foglalkozók számára. Remélhetőleg sokan megismerkednek a kézikönyvvel, és a hazai közegben is elindul végre a komolyabb filozófiai, nevelés-, társadalom-, politikatudományi, politikai, mozgalmi és pedagógiai gyakorlati recepciója.

Az elnyomottak pedagógiája 56 éve íródott. Rohamtempóban változó világunkban méltán gondolhatják egyesek tehát, hogy a mű gondolatai elavultak, meghaladottak – sokan így is tesznek. Számos konzervatív vagy liberális megközelítés szerint a ’60-as és ’70-es években reneszánszukat élő baloldali, újmarxista mozgalmaknak és elméleteknek azóta leáldozott, különösen a szocialista blokk összeomlása után. Az efféle prekoncepcióval közelítő olvasóknak is feltétlen ajánlom e könyv elolvasását, hiszen Freire épp azzal emelkedik ki, hogy olyan humanista talapzatra építi fel munkáját, amelyek nemcsak a baloldali közegben bírhatnak revelatív erővel, de talán a baloldali gondolat egy, a hazai közegben merőben újszerű arcát is képes lehet hitelesen felmutatni. Nem kizárólag a kritikai megközelítésen „kívülről jövők” között találkozunk olyanokkal, akik szerint korunk mára túllépett Freire művén. Számos támadás érte könyvét baloldali, mozgalmi körökben olyan bírálatokkal, miszerint nem reflektál a férfiuralomra (tehát férfiközpontú marad), vagy épp az elnyomottakat maga is további nyomás alá helyezi, mert őket teszi fő felelőssé saját sorsukat és a társadalmi átalakulást illetően, valamiféle hamis tudatot feltételezve náluk. Marxista közegekben „túlságosan” integráló filozófiája, az osztály kategóriájának elmosása, a humanista és keresztény tradíciókhoz való erős kötődése miatt kritizálták. Többek szerint Freire inkább hegeliánus (azaz objektív idealista), és nem eléggé marxi (realista). Freire többször megerősítette, hogy az osztály számára is alapvető kategória, és félreértelmezésnek tekintette az írásának rendszerkritikai, marxista dimenzióját kilúgozó továbbgondolásokat. Mindazonáltal a fenti kritikák számos érdekes és jogos kérdést vetnek fel a brazil filozófus művével és munkásságával szemben. Ez nem jelenti azt azonban, hogy jelen első magyar kiadás ne volna roppant aktuális. Ugyanis egyrészt a fenti gondolatokhoz kapcsolódó vitákat itthon csak részben folytatta le a rendszerkritikus baloldal, másrészt még ha úgy is gondoljuk, hogy túlléptünk Freirén, akkor is érdemes a mű eredeti szövegével megismerkedni, mert a hazai baloldali és azon kívüli közbeszéd számára is számos aktuális kérdést tesz fel.

Az elnyomottak pedagógiája kétségtelenül provokatív mű, amely – amint igyekszem érvekkel megmutatni a következőkben – rendkívül aktuális a magyar kontextusban is. A címe némileg félrevezető, mert nem csupán (hagyományos értelemben vett) pedagógiai írásról van szó – miközben arra is ráirányítja a figyelmet, hogy a pedagógia messze nem csupán az iskolai oktatás gyakorlata. Alapvetően filozófiai munka, amely szerkezetében is egymás utáni, kérdésfelvető tézisekből áll. Az eredeti szöveg szinte mondatonként (vagy két-három mondatot összekapcsolva, tehát egy tézis után) vált új bekezdésre. Ezt a tagolást végül (más fordításokhoz hasonlóan) nem követtük, mert nehezen olvashatóvá tette volna a fordítást, de ez a kezdeti struktúra rámutat arra, hogy milyen céllal írta Freire a könyvét. Abban hitt, hogy a mozgalmi és pedagógiai cselekvés alapvetően és megkerülhetetlenül elméleti. Gyakorlat nincs elmélet, sőt, filozófia nélkül. Ez a felfogás a nálunk is uralkodó prakticista szemlélettel mereven szemben áll. A prakticista szemlélet háttérbe szorítja az elméleti reflexiót, a pragmatikusságot, a gyakorlatot és a gyakorlatiasságot tekintik előremutatónak a tanárképzésben, a politikában, de akár a tudományos életben is, ezzel pedig a gyors megoldáskeresést helyezi előtérbe. Freire műve igazi kihívást jelent ugyanúgy a reflexiókon, filozófiai és ideológiai vitákon való túllépést sürgető mozgalmi vagy politikai aktivizmus számára, mint a kompetenciafejlesztésre, gyakorlatias tudásra, módszertanra és a tanulás tudományára fókuszáló pedagógia és neveléstudomány számára. Utóbbiak kontextusában Freire arra hívja fel a figyelmet, hogy minden módszernél alapvetőbb, milyen emberképre, antropológiára építünk, amikor, mondjuk, hátrányos helyzetű tanulókkal foglalkozunk. Ezen a téren Freire ismét erősen integráló. A magyarországi törésvonalakhoz képest idegen módon békíti össze a humanista, keresztény, egzisztencialista, perszonalista és marxista pedagógiai antropológiákat – ez a megközelítés talán újból termékeny vitákat indít el a pedagógia területén (is) elfeledett, háttérbe szorított elméleti kérdésekről. Freire könyve újat hoz a hazai filozófiai és teológiai területeken is, amelyek inkább az euroatlanti irányokat követik. A latin-amerikai, brazil filozófiai hagyomány vagy a Marxszal párbeszédet folytató ún. felszabadítási teológia eddig nem jelent meg erőteljesen Magyarországon. Freire műve innen nézve megint csak hozzájárul a perspektívák tágításához.

A szöveg tehát filozófiai jellegéből adódóan nem könnyű olvasmány. A műből eddig többször megjelent és leggyakrabban idézett részeken túl – amelyek könnyebben befogadhatók – a teljes szövegben sok mélyebb, kifejezetten bölcseleti, komolyabb olvasói ráfordítással követhető gondolatmenet található.

Az elnyomottak pedagógiája több olyan aktuális üzenetet közvetít, amelyet a magyar politikai és mozgalmi színtérnek is érdemes volna megfontolnia. Például keresztény nézőpontból kritizálja a jobboldali és szélsőjobboldali megközelítéseket, és egyúttal bírálja az egyszerű emberek lenézésére épülő (például „birka szavazó”-kat emlegető), liberális dehumanizáló diskurzusokat. Ehhez hasonló meglátásai, remélhetőleg itthon is a megértésre, de legalábbis gondolkodásra vagy vitára késztetnek majd. Freire úgy tesz provokatív állításokat művének téziseiben, hogy mellette egyedülállóan képes megszólítani olvasóit, egyúttal számol a lehetséges reakciókkal, és igyekszik válaszokkal szolgálni. Ez a befogadóközpontú megközelítés – amely nem azonos valamiféle marketingstratégiával – szintén ritka a hazai politikai közegben. Ahogyan új és friss lehet szövegének az ideológiai szekértáborokon – már többször kiemelt – túlmutató jellege is. Kevés olyan magyarul olvasható szerzővel találkozunk, aki filozófiai forrásokként Marxtól, Sartre-tól, XXIII. János pápától és egyszerű emberektől egyaránt idéz. Furcsa és idegen lehet a magyar olvasónak, ahogyan baloldaliként természetességgel beszél a forradalomról, a radikális társadalmi változásokról, ugyanakkor egy mélységesen keresztény, egzisztencialista és személyközpontú emberképre épít ezekhez a fogalmakhoz kapcsolódóan is, amivel nehéz lesz vitatkoznia egy konzervatív meggyőződésű embernek. Természetesen akadnak majd, akik vitába szállnak vele – többféle oldalról. E viták pedig éppen a munkájában többször hangsúlyozott célt szolgálhatják, hogy a (politikai, mozgalmi, pedagógiai) cselekvés elméleti reflexióra épüljön.

A lehetséges viták közül kiemelhető néhány lényegesebb, amelyek erőteljesen következnek a könyv téziseiből:

• A keresztény emberkép milyen társadalomképet implikál? Igaza van-e Freirének abban, hogy a humanista-keresztény emberképből egy kapitalizmust leromboló forradalmi változás távlata rajzolódik ki?

• Ökológiai szempontból mennyiben aktuális antropológiája és társadalomképe?

• Van-e realitása a remény utópiájának, az elnyomás lehetséges és valóságos felszámolásának, amit műve bátran állít?

• Mennyiben érvényes az a könyvben felvázolt forradalmi és vezetési gyakorlat, amely a változás irányába mutat? Mit jelent ez a politikai mozgalmak és a pedagógia részére?

• Megvalósítható-e, és hogyan, az a dialógusra épülő politikai és pedagógiai cselekvés, amely a mű alapvető víziója, a politikai és üzleti marketing meghatározta és a közösségi média vitái dominálta, sokak által „igazság utáni” (post-truth) diskurzusokkal áthatott társadalmi közegben?

• A hazai, jellemzően inkább jobboldali politikai klímában miképpen válhat vonzóvá egy kifejezetten baloldali-forradalmi megközelítés?

• Freire humanista, a marxi terminológiát némileg átíró nyelvezete napjainkban is előremutató-e a kritikai mozgalmak és megközelítések számára?

• Lehetséges-e szélesebb tömegek aktív bevonása a politikába, különösen anélkül, hogy uralni és irányítani akarnánk őket, miközben a politikai vezetésük elkerülhetetlen?

• Mi a vezető szerepe? Van-e, és hogyan cselekszik a dialogikus vezető (réteg)?

• Lehetséges-e társadalmi változás radikális, forradalmi változás nélkül? A politikai változásoknak önmagukban van-e értelmük forradalmi változás nélkül?

• Az elméletnek és a filozófiának valóban olyan nagy jelentősége van, mint Freire állítja, vagy éppen elidegenítő az a teoretikus és reflektív nyelvezet, amely a baloldali közegben is sokszor jellemző? Lehet-e nem elidegenítő módon elmélettel foglalkozni?

• Freire realista vagy mások szerint objektív idealista ismeretelmélete, a valóságra támaszkodó reflektív tanítási filozófiája vajon érvényes-e, és ha igen, hogyan érvényesül egy olyan közegben, amelyet egyik oldalon a tudományos tények kikezdhetetlenségének pozitivista tudata és mérésekre épülő módszertana, a másik oldalon pedig a posztmodern, értelmezésközpontú, relativizáló megközelítések jellemeznek?

A sor tovább folytatható. Némileg szubjektívek a fenti kérdések, vitapontok, amelyek a brazil filozófus szövegéből következnek a jelenkori és különösen a hazai környezetre vonatkozóan.

A vitákhoz végre rendelkezésre áll fő művének eredeti és teljes magyar szövege. Freirét könnyű félreértelmezni, ami mind a nemzetközi, mind pedig a hazai recepcióban többször megtörtént. A szöveg egészét figyelve megállapítható, hogy Freire nem alternatív pedagógus (vagy andragógus) – hiába, hogy néhány hivatkozásban így jelenik meg. A hazai irodalmakban legtöbbször idézett szövege a bankszemléletű oktatásról, dialógusról, a tanár–tanuló viszony relativizálásáról nem értelmezhető ismeretelméleti, társadalomfilozófiai gondolatai nélkül. Félreértik Freirét, akik csak tanulóközpontú pedagógiai gondolatait emelik ki, és nem látják, hogy a dialogikusság alapvetően az elnyomás társadalmi megváltoztatásának eszköze. Nem az egyes tanulók emancipációja, hanem a valóságra épülő reflexió és az ebből következő forradalmi változás a célja, amelyet az elnyomottak közössége (!) forradalmi vezetéssel tud megvalósítani. Aki a filozófus gondolataiból leegyszerűsített pedagógiai módszertant akar gyártani, és nem pedagógiai antropológiai, nevelésfilozófiai kihívásként kezeli téziseit, az szintén nem látja át valódi céljait. De az sem érti jól Freirét, aki szociáldemokrata jellegű állampolgári mozgalmat épít úgy, hogy kihagyja a komolyabb elméleti reflexiót vagy a radikális, alapvetően strukturális változás igényét aktivista gyakorlatából. Hogy mit jelent a strukturális átalakulás, és hogy ebben a nem radikális, rendszerszintű változás irányába mutató, hanem csak közvetlenebb, akár identitáspolitikai vagy szociáldemokrata célokat megvalósító aktivizmusnak milyen szerepe van, az a baloldalon további viták tárgyát képezheti.

Ha a fentebb említett viták nem kezdődnek el, nem erősödnek fel, Az elnyomottak pedagógiája megjelenésének hatására (sem), a könyv akkor is fontos állomás marad a kritikai társadalomtudomány elméleti és mozgalmi ágai, valamint a szélesebb szociológiai, politikai és pedagógiai közeg számára. Mostantól itt lesz magyarul velünk, megkerülhetetlen forrásként rendelkezésre áll. Lehetőséget teremt, ahogyan Freire kívánná. Biztos vagyok benne, hogy büszkén írt volna előszót egy egykori szocialista, félperifériás ország kiadásához. Sajnos ezt már nem tudja megtenni. Sok éve csak az örökségét vihetjük tovább. Ezzel az örökséggel szembeni adósságot sikerült most, hosszú idő után részben törleszteni.

Az előszó végén a kötet szakmai lektoraként szeretnék kitérni a fordítás nehézségeire, hogy az olvasó is lássa, miért olyan magyar szöveg született, amilyen. Nem könnyű Freire portugál szövegét jól magyarra átültetni, mert egy olyan filozófiai nyelvet követ, amelynek a kifejezései, stílusa idegen a miénktől. Egyszerre kellett az érthetőség és az eredeti értelem visszaadásának követelményét figyelembe venni. Számos szakirodalom az angol fordításra épít, ám azt sok kritika érte, mondván, leegyszerűsítéseivel, túlságosan szabad átültetési gyakorlatával megfosztotta az eredeti írást filozófiai mélységeitől. Az olasz fordítás például ezzel szemben rendkívül szöveghű, viszont ott egy másik latin nyelvről van szó, amely könnyebben visszaadhatta az eredeti kifejezéseket. A magyar fordításban igyekeztünk körülíró, kifejtő megoldásokat találni, ugyanakkor az eredeti értelmet is megjeleníteni (többször lábjegyzetben kommentálva, illetve az eredeti, nem mindig tükörszerűen vagy egyképpen fordítható portugál kifejezéseket zárójelben megjelenítve). Az angol fordítással épp ellentétesen eljárva kimondott célunk volt a leegyszerűsítés kerülése, és amennyire lehetett, a szöveg néhol nehezebb, Freirére jellemző ismétlődő, tézisszerű, alapvetően filozófiai jellegének megőrzése. A hazai szakirodalomban kialakulóban van a freirei kifejezések terminológiája, de egységes szóhasználat eddig nem jellemezte. A fordítás során döntenünk kellett, hogy bizonyos tipikus kifejezésekre (bankkoncepció, tudatra ébredés, dialogikusság, tanár–tanuló viszony stb.) milyen magyar változatot használunk. Nem született könnyű döntés, és néhol az eredeti szöveg egészét figyelembe véve az eddigi szakirodalomban többször szereplő kifejezésektől eltérő újabb fogalmak mellett tettük le a voksunkat. A kérdéses szöveghelyekről más szakértőkkel is konzultáltunk, és minden alkalommal indokoltuk lábjegyzetben a szóhasználatot az eredeti terminológia jelentésmezejének kifejtése mellett.

Mészáros György

ELÖLJÁRÓBAN

A világ rongyosainak és azoknak, akik magukra találnak bennük, és magukra találva velük szenvednek, de mindenekelőtt velük harcolnak.

Az itt következő oldalakat bevezetésnek szánjuk Az elnyomottak pedagógiájához; mondanivalóját az elmúlt öt – száműzetésben töltött – év tapasztalatából szűrtük le. Megfigyeléseink apránként gyarapították és árnyalták mindazt, amit az oktatás legkülönfélébb területein folytatott tevékenységünk során Brazíliában tapasztaltunk.

Munkánk egyik legmeglepőbb felfedezése az emberek „szabadságfélelme” volt – amelyet mind a conscientização (tudatra ébredés{8}) szerepét elemző képzéseinken, mind egy valóban felszabadító oktatási forma alkalmazásakor megtapasztaltunk; erről az első fejezetben szólunk bővebben. Képzéseink résztvevői nemritkán úgy nyilvánították ki a szabadságtól való félelmüket, hogy „a tudatra ébredés veszélyeiről” beszéltek. „A kritikai tudat” – mondják – „anarchiát szül.” Mások pedig hozzáteszik: „Nem vezet-e majd felforduláshoz a kritikai tudat?” Szerencsére más vélekedés is létezik: „Miért tagadnám?” – mondják ezek a hangok. – „Féltem a szabadságtól. De már nem félek!”

Az egyik ilyen képzésen történt, hogy „a kritikai tudat veszélyességét” boncolgató beszélgetésünkben véleményt nyilvánított egy résztvevő, aki korábban hosszú évekig gyári munkásként dolgozott. A következő gondolatot fogalmazta meg: „Talán én vagyok az egyetlen munkás a jelenlévők között. Nem állítom, hogy mindent értettem, ami itt elhangzott, de egyvalamit nyugodtan kijelenthetek: naiv emberként érkeztem ide, és amikor ráébredtem tulajdon naivitásomra, elkezdtem kritikusan szemlélni a világot. Ez a ráébredés azonban nem tett elvakulttá, és nem tölt el a szétesés érzésével.” Arról volt szó ugyanis, hogy egy konkrét, egzisztenciális szituáció igazságtalanságának a felismerése [conscientização] nem válthat-e ki valamiféle pusztító elvakultságot a tudatra ébredő emberben, nem érezheti-e úgy, hogy a világ, amelyben addig élt, darabjaira esik szét.

Akikben a tudatosulás hatásaival kapcsolatban kételyek merülnek fel – mert félnek, hogy a szabadság pusztító erőket oldoz el –, nem mindig jutnak el odáig, hogy nyíltan megfogalmazzák az igazságtalanságot. Egyszerűen úgy vélik, a konkrét helyzet elszenvedőinek előnyösebb lehet, ha nem tudatosítják magukban világosan, hogy ők valójában áldozatai a helyzetnek. Csakhogy a tudatra ébredés nem vált ki az emberekből vakon pusztító indulatokat. Ellenkezőleg, lehetővé teszi számukra, hogy belehelyezzék magukat mint cselekvő alanyokat (szubjektum){9} egy történelmi folyamatba, elkerüljék a fanatizmus minden formáját, és a pozitív megoldások keresésében legyenek érdekeltek.

„Ha a tudatosítás társadalmi elégedetlenségnek nyit utat, az azért van, mert az elégedetlenség az elnyomás valódi alkotórésze.”{10}

A szabadságfélelem, amelynek az egyén nincs is feltétlenül tudatában, nem létező dolgokat, veszélyeket sugall. Ezért aki fél a szabadságtól, inkább valamiféle megnyugtató létbiztonságba menekül ahelyett, hogy – mint Hegel mondja{11} – a kockázatos szabadságot választaná. Ugyanakkor ritkán fogalmazza meg nyíltan a félelmét. Inkább ravaszul leplezi, bár talán ez sem mindig tudatos. Furfangosan forgatja a szót, így olyan színben tűnik fel, mint aki védelmezi a szabadságot, nem pedig fél tőle. Rendkívül komolyan beszél kételyeiről, nyugtalanító gondolatairól. Olyan komolyan, mint akinek elsődleges célja a szabadság fölött őrködni. Pedig számára a szabadság nem más, mint a status quo megőrzése. A tudatra ébredés ezt a fennállót kérdőjelezi meg, vagyis – az ő értelmezésében – magát a szabadságot veszélyezteti.

A jelen esszében megfogalmazott állítások nem valamiféle intellektuális álmodozásból születtek, de nem is csupán olvasmányokból leszűrt következtetések, noha az utóbbiak természetesen rendkívül fontosak. Ahogy mindjárt az elején leszögeztem, állításaimat mindig konkrét helyzetek alapozzák meg. Munkások, parasztok, városlakók és középosztálybeliek véleményét tükrözik, mindezt pedig – közvetlenül vagy közvetve – az oktatásban végzett munkánk során ismertük meg. Szándékom szerint a folyamatos megfigyelés lehetővé teszi, hogy módosítsam vagy megerősítsem a jelen – bevezető munkának tekintett – esszében megfogalmazott megállapításokat, amelyek (ezzel tisztában vagyok) bizonyos olvasóinkból akár ellenérzéseket, szektás reakciókat is kiválthatnak.

Lesznek olyanok, akik talán az első oldalakon sem jutnak túl. Némelyek azért, mert az emberek felszabadításával kapcsolatos álláspontunkat túlságosan idealistának, rosszabb esetben reakciós „handabandának” tartják. „Mellébeszél – mondják majd –, és miközben ontológiai hivatást, szeretetet, dialógust, reményt, alázatot, együttérzést emleget, elvész a részletekben.” Mások azért nem lesznek kíváncsiak erre a könyvre, mert nem tudják vagy nem akarják elfogadni álláspontomat, amely világosan megnevez elnyomót és elnyomottat, valamint rámutat arra, hogy ebben a helyzetben az elnyomók – hamis nagylelkűséget gyakorolva – az elnyomottak „jótevőinek” képzelik magukat.

A fentiekből következik, hogy munkám – hiányosságaival együtt – csupán egyfajta megközelítés lehet, és radikális gondolkodású embereknél talál majd pozitív visszhangra. Keresztények vagy marxisták bizonyára még akkor is végigolvassák, ha részben vagy egészben elvetik a benne megfogalmazottakat. Ám ha ezután zárt, „irracionális” véleménypozíciókat foglalnak el, azzal visszautasítják a dialógust, amelynek lehetőségét éppen jelen könyvemmel szeretném felkínálni.

Minthogy fanatizmusból táplálkozik, a szektás gondolkodás mindig meddő. A radikalizáció ezzel szemben termékeny, mert kritikai megközelítésekből merít. Míg a szektás gondolkodás mitizál, és ezáltal elidegenít, a radikalizmus kritizál, és ezáltal felszabadít. A radikalizálódó ember hajlamos kitartani a választása mellett, és egyre elkötelezettebben tesz erőfeszítéseket azért, hogy átalakítsa a konkrét tárgyi valóságot. Minthogy mitikus és irracionális, a szektás gondolkodás hamis – és változni képtelen – valóságot teremt.

Bárhonnan jön is, a szektás gondolkodás akadályozza az emberek emancipációját. Így azzal a szomorú ténnyel is szembe kell néznünk, hogy a jobboldali szektás gondolkodás nem mindig hívja életre saját ellentétét, vagyis a forradalmi radikalizációt. Nem ritka, hogy mereven dogmatikus gondolkodásuk miatt forradalmárok is reakcióssá válnak, holott kezdetben csupán a jobboldali szektarianizmusra reagáltak. Amint előző esszémben leszögeztem,{12} ezzel természetesen nem azt akarom mondani, hogy a radikális gondolkodók előbb-utóbb törvényszerűen behódolnak az elitnek. A felszabadítás folyamatában éppen radikalizmusuk miatt nem nézhetik tétlenül az uralkodó elit erőszakos magatartását.

Másfelől, a radikális gondolkodó sohasem lesz szubjektív. Számára a szubjektív vetület dialektikus egységet alkot az eszme objektív dimenziójával, vagyis a valóságnak azon konkrét összetevőivel, amelyekről éppen gondolkodik. Szubjektív és objektív dialektikus egysége így teremt cselekvéstől elválaszthatatlan tudást és tudástól elválaszthatatlan cselekvést. Pontosan ez az a dialektikus egység, amely nemcsak a valóságról való gondolkodás lehetőségét nyitja meg, hanem a valóság megváltoztatására irányuló cselekvését is.

[…]

Paulo Freire
Santiago, 1968 őszén

{1} A kritikai pedagógiáról érdemes a Fordulat 28. számát tanulmányozni.

{2} Gloviczki Zoltán: „Idő-szerű recenzió. Paolo Freire: Az elnyomott pedagógiája”, Új Pedagógiai Szemle, 2021/9–10, 117–122.

{3} Mayerné Zsadon Éva: „Új, felnőttoktatással foglalkozó külföldi könyvek az OPKM-ben”, Andragógia 2., 1985, 87–90.

{4} Paulo Freire: „Az elnyomottak pedagógiája” (részlet). In Maróti Andor (szerk.): Andragógia szöveggyűjtemény II. Budapest, Nemzeti Tankönyvkiadó, 1997. 27–33.

{5} Mészáros György: „A »rossz arcúak« szava. A kritikai pedagógia kihívása”, Iskolakultúra, 2004/4, 84–101.

{6} Pl. „A társadalmi egyenlőtlenségek termelése. A neoliberális oktatáspolitika újbaloldali, kritikai elemzése a társadalmi egyenlőtlenségek tükrében”, Új Pedagógiai Szemle, 2016/3–4, 22–43.

{7} Pl.: Udvarhelyi Éva Tessza (szerk.): A felszabadítás pedagógiája. A kritikai pedagógia elmélete és gyakorlata. Budapest, Közélet Iskolája, 2022.

{8} A portugál kifejezést a Freiréről szóló szakirodalmak többsége eredeti nyelven idézi, megmagyarázza, és próbál rá valamilyen megfelelőt találni. A fogalom összetett jelentésű: benne van a politikai, gazdasági és szociális valóság, különösen az egyenlőtlenségek, ellentmondások, rendszerbeli problémák felismerése, e problémák meglátásának megtanulása, amely az elnyomás elleni társadalmi cselekvésre vezet. A hazai szakirodalmakban: „tudatra ébresztés”, „tudatra ébredés”, „(kritikai) öntudatra ébredés” fordítások szerepeltek eddig. Az „ébredés” szó jól visszaadja a cselekvésre ösztönzési dimenzióját a fogalomnak. A leghosszabb, „kritikai öntudatra ébredés” fordítás igyekszik közvetíteni az eredeti kifejezés teljességét, de hosszú lenne rendszeresen ezt használni, az „öntudat” terminus pedig erősen individuális konnotációt hordozna, miközben Freirénél a társadalmi tudat a hangsúlyosabb. Ezért a választás a „tudatra ébredés” kifejezésre esett. (A lektor jegyzete.)

{9} Az alanyok (szubjektumok) kifejezés azokat a cselekvőket jelöli, akik tudnak és cselekszenek, ellentétben a tárgyakkal, amelyekről az alanyok tudnak, és amelyek az alanyokra hatnak.

{10} Francisco Weffort: „Előszó”. In Paulo Freire: Educação como Prática da Liberdade. Rio de Janeiro, Paz e Terra, 1967.

{11} „S egyedül az élet kockáztatása igazolja a szabadságot… Azt az egyént, aki nem kockáztatta életét, lehet ugyan személynek elismerni; de nem érte el ennek az elismertségnek mint önálló öntudatnak igazságát.” Szemere Samu ford. G. W. F. Hegel: A ​szellem fenomenológiája. Budapest, Akadémiai, 1979. 103.

{12} Ld. Educação como Prática da Liberdade. I. m.