KONDOR VILMOS

AZ UTOLSÓ
MAGYAR AKCIÓHŐS

Második Magyar Köztársaság-ciklus

A sorozat további kötetei

Második Magyar Köztársaság

Az első budapesti olimpia

Még több a Második Magyar Köztársaságról:

© Kondor Vilmos, 2024

© Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Huszti Gergely

Olvasószerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Borítótervező Relatív

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-423-9

A könyvben felbukkanó szereplők jó része nem kitalált személy – viszont mindaz, ami velük történ(hetet)t 1944. október 16. után, mind az én kitalációm.

Kondor Vilmos

KÖSZÖNET

Botos Ancsi Kovács Béla Zelenka János Tomkovics Ákos Mártonné Kiss Orsolya Varga-Stefán Boglárka Ihász Dániel Ördög Mária Hajdu Balázs Szűcs Márta Helméczy Károly Illés András Jaga Vera Ketyve Kenéz Merker Dávid Dávid Ervin Ballagó Petra Végh Orsolya Szirmai Benedek Czeglédi Éva Erik Ådåm Klausz Nyitrai János Hajos Sandra Kiss Era Fazakas Zoltán József Pintér Gábor Csaba Kanyó Ferenc Horváth Bence Ivády Zsuzsa Földesi Zoltán Mészáros Róbert Németh Nóra dr. Kispál Zoltán Köböl Vince dr. Lőrincz Balázs dr. Bulat Veronika Wilheim Gábor Jakab Gergely Szabó Eszter Halász Péter Bácskai Judit Gőcze Attila Marczali Tamás

Magyarország története 1944. után

(Carlile Aylmer Macartney 1965-ben írott
könyvvázlatának módosított kivonata)

Horthynak 1944. október 15-én sikerült kiugrania a háborúból, különbékét kötött a szövetségesekkel, akik a következő feltételeket támasztották: 1) azonnali tűzszünet a szövetséges csapatokkal szemben, 2) a magyar hadsereg fegyvereit a németek ellen fordítja, 3) az ország azonnali hatállyal megnyit északon egy húsz kilométer széles folyosót a szovjeteknek, hogy azon keresztül nyomuljanak nyugatra.

A harcoló német csapatokat sarokba szorítják, majd foglyul ejtik, ám egy csapat mindenre elszánt, elvakult nyilas suhancokból álló csoport merényletet követ el a kormányzó ellen, és agyonlövik, majd elmenekülnek. A szövetségesek a fegyverszünetet követő kavarodásban ifj. Horthy Miklóst ismerik el az államfő ideiglenes utódjának, nem utolsósorban azért, mert a Nemzeti Front teljes egészében az angolbarát Nicky mögött áll. Az ifjabb Horthy a szövetségesek javaslatai alapján átmeneti kormányt nevez ki Dálnoki Miklós Béla vezetésével. A kormány főleg kisgazda és szocdem politikusokból áll. A választások rendszerének kidolgozását Bibó Istvánra bízzák.

A ’46-os választások után egységkormány alakul, benne a szociáldemokratákkal, a kisgazdákkal és néhány apró polgári párttal. A kormányfő a kisgazda Nagy Ferenc, a köztársasági elnök pedig Horthy Nicky. Mivel az ország különbékét kötött, ezért nem kerül a SZEB ellenőrzése alá, és zónákra sem osztják, de a szovjetek nyomatékos kérésének köszönhetően az Északi Folyosó továbbra is rendelkezésükre áll. Az ország két kézzel kap a Marshall-segély felé, és lassan, de biztosan nekiállnak az újjáépítésnek. A New Yorkból hazatért kisgazda politikus, Eckhardt Tibor erőteljes nyomására – és Nicky hathatós támogatásával – a segélyből egyfelől a mezőgazdaságot állítják talpra, másfelől meg eszetlen közlekedési fejlesztésekbe kezdenek: az országot vasútvonalak szelik át, az ötvenes évek elejére megépül Ferihegy 2, majd ’64-re már Ferihegy 4 is. A Duna Újpesttől Csepelig gyakorlatilag egyetlen hatalmas szabadkikötő. Német mintára autóutakat építenek, amik főleg kelet felé biztosítanak gyors átjutást – lévén hogy a magyar kormány, Eckhardt javaslatára, úgy lavíroz, hogy kereskedelmi kapocs legyen Kelet és Nyugat között. Minden, a két blokk közötti kereskedelmi tevékenység Magyarországon keresztül zajlik. Az országra relatív jólét köszönt, Budapestet teljesen átépítették, új Városháza épült, az Attila utat és a Krisztina körutat újratervezték, a Deák téren két új hotel áll, a Tabánban pedig új városrészt húztak fel.

1955 őszén az utolsó szovjet katona is elhagyta Ausztria területét, így a most már deklaráltan is semleges ország visszanyerte az önállóságát. A szovjetek viszont egy év elteltével még mindig nem adták vissza az Északi Folyosót a magyar kormánynak, logisztikai és infrastrukturális indokokra hivatkozva. A most már Tildy Zoltán vezette kormány folyamatosan próbál nemzetközi fórumokon is nyomást gyakorolni Hruscsovra, de kevés sikerrel. A jelen lévő szovjet csapatok száma hónapról hónapra lassan csökken, de 1956 őszén még mindig húszezer katona és több hadosztálynyi tank állomásozik a Folyosó területén. Egy váratlan sportesemény azonban nem várt löketet ad a szovjetek távozásának.

Az Aranycsapat nem elég, hogy 1953-ban 6:3-ra megverte a briteket a Wembley-ben, még 1954-ben is sikerült legyőznünk Bernben a németeket. A magyar foci a világ legjobbja, éppen ezért hatalmas pofon, hogy a válogatott egy barátságos mérkőzésen kikap a szovjetektől 1956 októberében Moszkvában, 6:1-re. A csapatot nem fogadja ünneplő tömeg Ferihegyen, úgy kell vonattal az országba csempészni őket, dühödt tömegek vonulnak az utcára, Budapesten megáll az élet. Kádár János, a BRFK szocdem vezetője ellenáll párttársa, Marosán György belügyminiszter követelésének, hogy a tüntetéseket karhatalommal verjék le. A vesztes meccs miatti forrongás azonban hamarosan politikai színezetet kap, mert a tömeg megindul a szovjet nagykövetség felé, követelve a csapatok távozását. Kádár nem akadályozza meg, hogy a tüntetőkhöz rendőrök is csatlakozzanak. Marosán – a kormány egyetlen szociáldemokrata minisztere Kéthly Anna miniszterelnök-helyettes mellett – utasítja Kádárt, hogy oszlassa fel a tömeget, ő viszont nem hajlandó erre, mindössze széles kordont vonat a követség köré. A pesti zavargások híre pillanatok alatt eljut vidékre is, és napokon belül fegyveres felkelők jelennek meg az Északi Folyosó határvárosainál: Miskolcon, Nyíregyházán és Győrben. A nem titkoltan Moszkva-barát Marosán rendőri alakulatokat vezényel a Folyosó védelmére, és október 23-án kitör a forradalom, ami az államrendet egyelőre nem veszélyezteti – és nem is fogja, mert Kádár egy ügyes politikai húzással felismeri, hogy melyik a jó oldal, és párttársát, barátját, harcostársát, Marosánt elárulja: a BRFK egységeit utasítja a tüntetők védelmére, és közli a szovjet követséggel, hogy csak ideig-óráig képes biztosítani a biztonságukat. (A fegyverszüneti egyezmény, majd a magyar állam elismeréséről szóló nemzetközi szerződés már 1946-ban explicite megtiltotta az országnak, hogy húszezer főnél nagyobb hadserege legyen, ahogy azt is, hogy bármiféle nemzetközi katonai szövetséghez csatlakozzék – tehát a Magyar Hadsereg nemcsak képtelen megvédeni a Folyosót, de Tildy sem akarja/meri bevetni a felkészületlen, és köztudottan szovjetellenes katonaságot.) A szabadkikötőkben álló szovjet raktárakra is kiterjedő utcai harcok kezdete után egy héttel a nemzetközileg ismertebb Kéthly miniszterelnök-helyettes a brit kormányfőhöz és az amerikai elnökhöz fordul, hogy szerezzenek érvényt a szovjetek kivonulását garantáló egyezménynek. Hruscsov továbbra is adminisztratív és logisztikai okokra hivatkozik, majd belengeti, hogy amennyiben bármilyen atrocitás éri a szovjet csapatokat, kénytelenek lesznek arányosan választ adni. A fenyegetést mindenki érti – Kádár is.

A forradalmi hangulat akkor hág a tetőfokára, amikor a tömeg elkezdi pletykálni a hírt: Marosán állítólag szándékosan provokálni akarja a szovjet csapatokat, hogy azok kénytelenek legyenek fegyveres konfliktusba keveredni azzal a céllal, hogy elfoglalják az országot. Marosán ráadásul egy tüntetésen spontán felszólalva megfenyegeti a tömeget, hogy beléjük lövet. Tildy kezéből kicsúszni látszik az irányítás, a helyzet napról napra feszültebb, amikor is november 4-én Kádár szól rádióüzenetben az országhoz, és közli: reggel a parancsára letartóztatták Marosán Györgyöt államellenes szervezkedés vádjával. A köztársasági elnök Marosán helyére Kádárt nevezi ki, majd Kéthly Anna társaságában Bécsben találkozik a Szovjetunió ENSZ-nagykövetével, ám mire tárgyalóasztalhoz ülnének, a televízió és a rádió arról ad hírt, hogy a szovjet csapatok feltűnő gyorsasággal hagyják el a Folyosó területét. A hírre a tiltakozások alábbhagynak, de a tömeg egy része, valamint az ellenzék és a sajtó is új választások kiírását követeli, mert láthatóan megroppant a kormányba vetett bizalom. Tildy lemond, Nicky új választásokat ír ki, amelyet az akkor már hetvenkét éves Bajcsy-Zsilinszky vezette kisgazdák nyernek. Az agg Bajcsy abban reménykedett, hogy a szovjetek 1955-ös kivonulása után – amelyet ő maga vezényelt le – végre megpihenhet, de nem így történik. A szocdemek leszerepelnek a választásokon, Bajcsy pedig Kádártól megvonja a belügyi tárcát, és visszarakja a BRFK élére.

Az országba ’57 elejére visszatér a nyugalom, és néhány határincidenst leszámítva a románokkal, semmi sem gátolja a gazdasági fejlődést és a politikai stabilitást.

Pesten a magyar gyártású Penték és Fesztiválok mellett Opelek és Simcák gurulnak az utcákon, a várost behálózza a metró, villamossal bárhova el lehet jutni, folyamatosan épülnek az önkormányzati lakások, az Astoria bárjában Horace Silver és Nat Adderley adják egymásnak a kilincset. A kultuszminiszter Szerb Antal, a Zeneakadémiát Kodály vezeti, a Konzit Bartók. 1961-ben Szenkuthy Miklós Nobel-díjat kapott, Fábry Zoltán pedig Oscar-díjat nyert Az ötödik pecséttel. Az országban nyoma sincs se a kommunistáknak (de még a szocialistáknak sem), ahogy a nyilasoktól is teljesen meggyomlálták a közéletet. Kádár mellett egyedül Rajk László neve ismert, mint rádiós jegyzetíróé. Az egykori „vonakodó csatlós” jó értelemben vett kompországként szolgálja egyszerre a Nyugatot és a Keletet, ennek kiváló példája az 1968. nyarán a Mexikó helyett sebtében Budapesten megrendezett olimpia, amely a lehető legjobb fényben helyezte fel az országot a világtérképre, és ezt még a szomszédos csehszlovákiai események sem tudták beárnyékolni.

Az 1968 decemberének utolsó heteiben játszódó események főbb szereplői

NEMES ALBERT – a Budapesti Rendőr-főkapitányság századosa, a detektívtestület helyettes vezetője, detektív-főfelügyelő

KÁDÁR JÁNOS – a Budapesti Rendőr-főkapitányság parancsnoka

MOLDOVÁN GYULA, alias GOSTI – a Pinkerton Nyomozóiroda budapesti irodájának nyomozója, egykoron Nemes társa

BEVILAQUA KAMILLA – színházi rendező, a budapesti színházi és kulturális élet központi alakja, az ’56-os felkelés egyik szónoka, Nemes legközelebbi barátja

PIKLER PANNI – Pikler Emmi gyermekgyógyász lánya, a Magyar Nemzet újságírója, Nemes kedvese

NEMES AMÁLIA – Nemes anyja, egykori tanárnőből lett kalapüzlet-tulajdonos, akit mindenki ismer a városban, nem utolsósorban válogatott vendégekkel megtűzdelt ebédjeiről és vacsoráiról

A JÁTÉKOS – a Szabadkikötőben székelő bűnbanda vezére, igazi nevét senki sem ismeri, az illegális kereskedelem – értsd: csempészet – korlátlan ura, Elvis legnagyobb magyarországi rajongója

DR. TOKAJI-BAJNOK JÚLIA – a Budapesti Rendőr-főkapitányság alezredese, Kádár János főkapitány bűnügyi helyettese

ANGI VERA – A Védelmi és Hírszerző Szolgálat (VHSz) ügynöke

DR. SUSZTER – ügyvéd

DR. MAGYAR TIVADAR – jelenleg nyugállományú, egykori kecskeméti detektív-felügyelő, korábban rövid ideig Nemes társa

MARKOVITS LAJOS – zsoldos katona

„Most már tisztán látom, hogy Dag Hammarskjöldhöz képest én csak egy közönséges ember vagyok. Ő volt századunk legnagyobb államférfija.”

JOHN F. KENNEDY

„[A] történelem mögött egy kirakatot fogunk találni – mintha minden »esemény« purgatórium volna, s a »tárgyak« a belőle kimenekült mennyország.”

SZENTKUTHY MIKLÓS

„Ez a város egy távoli bolygó.”

MENYHÁRT JENŐ

PROLÓG

„– Mondjon el mindent a magyarokról – néz Dag Hammarskjöld főtitkár az asszisztensére, aki egy bögrét tart a kezében. – Milyen a miniszterelnök, a helyettese és a köztársasági elnök, nem feltétlenül ebben a sorrendben – sorolja a főtitkár. – A szovjetekről később is ráérünk beszélni.

– A kávéja – teszi le Rapeé Julia a bögrét az asztalra. A repülőgép szelíden rázkódik egyet, mire Rapeé gyorsan a bögrére rakja noteszát. – Főtitkár, a kávéja – ismétli hangosabban, mert tudja, hogy az ENSZ első embere képes annyira elmerülni gondolataiban, hogy a külvilág ténylegesen megszűnik számára.

– Ó, igen, a kávé. Köszönöm, Julia – mosolyog Hammarskjöld, és szórakozottan felveszi a bögrét, belekortyol, majd a fiatal nőre néz. – Ahhoz képest, hogy repülőgépen főzték – marad le megint a mondta vége.

Julia nehezen szokta meg, hogy a főtitkárnak kétféle modusa van: a nyilvános, az összeszedett, a pontos, a lényegre törő és a visszafogottan szenvedélyes, aki mérhetetlenül ügyel arra, hogy a lehető legpontosabban fejezze ki magát akcentustól mentes, nyelvkönyvekbe illő brit angolságával; és a színfalak mögötti, az elkalandozó, a mondatokat be nem fejező, mindig jegyzetelő, egyszerre közvetlen és mérföldekre távol lévő.

– Milyen halk. Ezt szeretem – néz a főtitkár a fiatal nőre. Julia már megszokta a váratlan gondolattársításokat, és a lóugrásokkal összekötött gondolatokat.

– Én is nagyon élvezem – mosolyog, és leül Hammarskjöld mellé. – Egyik-másik járaton lehetetlen diszkréten beszélgetni.

– De ez mind semmi a De Havilland Comethez képest. Repült azzal?

– Sajnos nem – feleli Rapeé, és megigazítja szemüvegét. – Remélem, csak időlegesen függesztették fel használatukat. Úgy tudom, teljesen hangtalan.

Hammarskjöld vékony mosolyra húzza a száját.

– Olyan messzire nem mennék, hogy hangtalan, de a sugárhajtás – sóhajt, és kinéz az ablakon a sötét semmire, ami akár felhő is lehet. A Vickers Viscount valóban halk, mindössze egy-két horkoló utas veri fel a kabin állandó, mégsem zavaró morajlását. Rapeé odahajol a főtitkárhoz: – Főtitkár úr, azért mégiscsak kényelmesebb lett volna, ha ott ülünk – int a fejével a függönnyel leválasztott utastérre, ahol fotelok állnak egy-egy dohányzóasztal körül. – Senkinek sem tűnt volna fel. És kényelmesebb is lett volna ott dolgoznunk.

– Ha már titkos tárgyalásra érkezünk, akkor nem érdemes felhívni magunkra a figyelmet, nem gondolja? – veszi fel Hammarskjöld a bögrét, kicsit előrehajol, és kortyol egy nagyot a kávéból. Mindig kínosan ügyel a megjelenésére, vagy világosszürke öltönyt visel, vagy világosbarnát. Egy kávéfolt azonban mindkettőn otrombán festene. Egy stewardess siet el mellettük, felületes mosollyal pillant rájuk.

– Hogyne – feleli Rapeé, és majdnem megjegyzi, hogy a főtitkár arca nem ismeretlen az átlagember előtt, de a legtöbb utas csak egy középkorú, slank, simára borotvált arcú férfit lát világos öltönyben, ami a középosztály középszerének uniformisa.

– A maga apja kiváló zeneszerző volt – vesz elő Hammarskjöld egy kottát, és Rapeé felé lobogtatja. A fiatal lány szeme kikerekedik, arca lángra gyúl.

– Ezt meg hol szerezte?

– Soha nem készített az apja. Lemezfelvételt – feleli Hammarskjöld. – De a kotta mindenki számára hozzáférhető. Egy bécsi ismerősöm talált rá egy eldugott kis antikváriumban. Nagy veszteség, hogy nem komponált ezekből többet. Nem mintha.

– Én sem hallottam őt soha – feleli a fiatal nő zavart mosollyal. – Néha játszott belőle részleteket, karácsony másnapján, amikor vacsora után leültünk a nappaliba. De zenekar nélkül nem lehetett élvezni.

– Maga nem olvas kottát?

– Nem.

– Hangszeren sem játszik?

– Nem.

– Ó, milyen.

– Szomorú? – kérdi Rapeé.

– Furcsa. Inkább furcsának mondanám – feleli Hammarskjöld. – A híres Rapeé Ernő lánya nem lép apja nyomdokába.

Rapeé Julia összeráncolja homlokát, és a főtitkárra néz:

– Komolyan gondolja, főtitkár? Egy nő Hollywoodban? A rádióban? Egy zenekar élén? Amerikában? – forgatja a szemét, és megigazít egy homlokába hulló tincset.

– Butaságot mondtam, igaza van – bólint a főtitkár. – Egyszerű előadóművész nyilván nem akart lenni.

– Ha olyan tehetséges lettem volna, mint Fischer Annie, talán, de nekem a nyelvekhez van érzékem.

– És a történelemhez. És a diplomáciához. Köszönöm, hogy segít nekem – igazítja meg Hammarskjöld a nyakkendőjét.

– Ez a munkám.

– Nehéz időszak ez – hallgat el Hammarskjöld. – A hazájának? – néz a fiatal nőre.

Rapeé hátrahajtja a fejét, és csak nézi az ülés fölötti apró fényforrást, aztán pár pillanat múlva a főtitkárra pillant.

– Nem tudom megmondani, főtitkár, hogy Magyarország a hazám-e egyáltalán. Amerikában születtem, ott jártam iskolába…

– Milyen szerény, a Yale-t iskolának hívja.

– Nem az? – kérdez vissza a lány. – Ugyanolyan, mint a Pázmány.

– A pazmani? – kísérletezik a főtitkár a kiejtéssel.

– Egyetem Budapesten – mondja a fiatal nő. – Ott szereztem a második doktorátusomat.

– Van költő, aki azt énekli, hogy nem lehet az embernek két hazája.

Rapeé Julia elgondolkodva nézi az ablakon túli sötétséget.

– Ez egy idősebb költő, ugye?

– Igen.

– Én azt gondolom, inkább legyen kettő, mint egy se. Nem? – mosolyog a főtitkárra, aki megértően bólint egyet, majd felveszi az asztalkáról a jegyzetfüzetét, és Rapeé-ra néz. Tekintete tiszta és nyílt, a fiatal nő pedig – noha alig egy hete került a főtitkár közvetlen közelébe, amikor Budapesten tüntetni kezdtek a szovjetek és az Északi Folyosó ellen – nem érti Hammarskjöld munkabírását. Mindenki igyekezett felkészíteni, hogy egy átlagos nap 18 órából áll, ami nem is bizonyult túlzásnak, miként az sem, hogy a főtitkár sosem látszik fáradtnak. Mintha nem is aludna. Az evés is csak egy funkció nála, mindig, mindig, mindig dolgozik, és Julia nem akarja megengedni magának, hogy ne tudja tartani a lépést vele. Belelapoz a jegyzeteibe, és közelebb hajol Hammarskjöldhöz, jóllehet egypár utast leszámítva mindenki alszik.

– Tildy miniszterelnökhöz vezet az első utunk – kezdi Rapeé.

– Úgy tudom, nem igazán erős jellem – bólint aprót Hammarskjöld.

– Ha nem a parasztokat és a vidéket képviselő párt színeiben indul a választáson, akkor parlamenti képviselő sem lehetett volna belőle – magyarázza a fiatal nő végre nyugodtan, mert olyasmiről beszél, amit tud és ismer. – Nem különösebben agyafúrt politikus, viszont egyenes ember, akire még legádázabb ellenfelei sem mondhatják, hogy nem Magyarország érdekeit képviseli. Németül elfogadható szinten beszél, és erősen dohányzik.

– Lelkész volt korábban, ha jól tudom – kulcsolja össze ujjait a főtitkár a könyökére támaszkodva.

– Igen – feleli Rapeé. – Vidéki lelkész, a hitét ma is őrzi, de már nincsen nyája. Úgy gondolom, hogy jól meg fogják érteni egymást, főtitkár. Az ő református háttere, és a maga lutheránus gyökerei…

Hammarskjöld összekulcsolt ujjait nézi.

– Én is így gondolom.

– A kulcsfigura azonban nem ő, hanem Kéthly Anna. Legalábbis az egyik.

– Szociáldemokrata, tüzes szociáldemokrata.

– Kiváló orátor. A legkeményebb és legelszántabb tárgyalópartner. Soha nem veszti el a fejét. Bátrabb a férfiaknál is – sorolja Rapeé, majd pár pillanatig habozik, aztán így folytatja: – Amikor a harmincas években figyelmeztették, hogy a politika, pláne az országos politika milyen veszélyes és nehéz terep egy nőnek, Kéthly így felelt: »Aki fél, menjen cukrászkisasszonynak!«

Hammarskjöld szája olyan szélesre húzódik, hogy kivillan a foga, ami nem túl gyakori nála.

– Nagyszerű. Vele sem lesznek problémák, úgy gondolom. A szovjetekkel igen, de Kéthlyvel nem.

– És természetesen ott van a köztársasági elnök, Horthy Nicky, akivel már találkozott.

– Különös ember – nézte még mindig összekulcsolt ujjait a főtitkár. – Különös ember.

– Én alig várom, hogy találkozhassam vele – vallja be a fiatal nő. – Olyan sokat hallottam róla, és…

– És?

– Apám nem érhette meg a köztársaságot, így helyette is sírtam, amikor Magyarország független… respublika lett. Elnökkel az élén – néz le a fiatal lány a jegyzeteire, és folytatná, de ekkor szelíden recsegni kezd a falba süllyesztett hangfal, felgyúlnak a mennyezeti lámpák, melyek kirántják a fiatal nőt és a főtitkárt az ülésük fölötti fényforrás intim gömbjéből.

– Hölgyeim és uraim, kérem, csatolják be öveiket, közeledünk Budapesthez. Tíz perc múlva megkezdjük a leszállást Ferihegyen. A helyi idő éjjel tizenegy óra harminc perc. A hőmérséklet a szokásos november eleji hét fok. Kérem… – hallgat el a pilóta, aztán folytatja –, vigyázzanak magukra. A város több pontján zavargások vannak. Köszönjük, hogy a British European Airwayst választották.

A fiatal lány megborzong. A főtitkár ránéz, és bátorítóan így szól:

– Ne féljen. Semmi baj nem lesz. A világnak és a történelemnek is van jelentése.

– Tudom – bólogat Rapeé.

– A végzetet nem kívánhatjuk, ahogy el sem kerülhetjük – csavarja rá töltőtollára a kupakot Hammarskjöld. A fiatal lány nem felel, mert nem tud mit kezdeni a főtitkár hol misztikus, hol filozofikus megjegyzéseivel. Az utasok lassan életre kelnek: itt egy ásítás, ott egy tüsszentés, több helyütt öngyújtó vagy gyufa lángja lobban, és a mennyezeti lámpa fényében füstcsíkok kavarodnak egymásba. A stewardessek felébresztik az alvókat, csokit hoznak a nyűgös gyerekeknek, vizet a szomjas anyáknak, whiskey-t a csüggedt apáknak. Előkerülnek a székek alól a csomagok, retikülök, aktatáskák és hátizsákok, könyvek és újságok, félkész kötött zoknik és bongyor hajú játékbabák süllyednek el bennük. A gép néha megrázkódik, de Rapeé fel sem veszi: ugyan nem olyan gyakorlott utazó, mint a főtitkár, de sokszor megtette már a New York–London–Budapest utat.

Mögöttük a legnagyobb titokban tartott utazás két további résztvevője is kinyitja álomittas szemét. A főtitkár biztonságáért egy Haitiről származó francia fiatalember felel, aki minden alkalmat kihasznál arra, hogy aludjon, amíg a középkorú, olvasószemüvegét állandóan a homlokán tartó osztrák férfi kulcsszerepet játszott a szovjetek egy évvel korábbi kiebrudalásában Ausztriából. Ahogy ereszkednek lefelé, megjelenik alattuk Budapest fényszigete, amely évről évre nagyobb lesz, ahogy a város lassan terjeszkedik. A Duna éjjelente aranyláncként vágja ketté a várost, Rapeé pedig minden egyes alkalommal hálát ad azért, hogy Budapest nem jutott Bécs sorsára, hiszen csak egy-két eltévedt bomba tépte fel földjét, és a tankok lánckerekei sem hagytak maradandó nyomot a szűk belvárosi utcák és széles sugárutak macskaköves borításán. A fiatal lány lehajol, hogy előhúzza táskáját, amikor egy kis papírzacskó csúszik ki zöld kosztümkabátja zsebéből. A főtitkár villámgyors mozdulattal lehajol, felveszi, és a lány felé nyújtja.

– Ó, én ezt voltaképpen… – hallgat el zavartan Rapeé.

– Igen?

– Maxnak tartogattam, ha nem veszi rossznéven.

Hammarskjöld simára borotvált arcára óvatos mosoly ül ki.

– Maxnak? Az én Maxomnak?

– A vervet majmok szeretik a makadámdiót, ugye?

A főtitkár legyint.

– Hogyne szeretnék. Kezdem azt hinni, hogy a vervetek mindent szeretnek. Lehet, hogy így egészben nehéz lenne elrágnia, de majd kisebb darabokra töröm neki. És beosztom, mert – vakarja meg a főtitkár zavartan a homlokát – annyi finomságot adok neki, hogy kezd elhízni. Nem is tudom, hogyan lehetne a túlsúlyától megszabadítani egy vervetet. De nagyon köszönöm a gesztust – bólint a főtitkár, majd ismét összekulcsolja ujjait, és a fiatal lányra néz: – Na, Julia, mondja el nekem, mit gondol a budapesti helyzetről, és maga szerint hogyan lehetne vérontás nélkül megoldani úgy, hogy a szovjetek végre betartsák ígéretüket, és elhagyják az országot.

Rapeé Julia csodálkozva néz a főtitkárra.

– Mármint én? Mármint én – sóhajt egy nagyot. – A helyzet megoldásának kulcsa szerintem… – kezd bele Julia, Dag Hammarskjöld, az ENSZ főtitkára pedig hol aprókat, hol nagyobbakat bólintva hallgatja a fiatal nőt, miközben a Vickers Viscount ráfordul a leszállópályára, és feltűnik a légi irányítótorony futurisztikus épülete és mögötte a zavartalan csendbe és neonfénybe öltözött város.”

Részlet András László András
A főtitkár titkos bevetése című könyvéből
(Révai Testvérek, Budapest, 1968)

Székesfővárosi Törvényszék

2.BszBPK 1028./14/9/1968/9.

Székesfővárosi Törvényszék a Magyar Köztársaság Külügyminisztériuma (cím: Budapest, I. Dísz tér 2. képviseli: Kállay Kristóf külügyminiszter, ügyintéző: Dr. Vámbéryné Dr. Borvágó Eleonóra jogtanácsos) kérelmezőnek

a dr. Ungár Margit által képviselt Révai Testvérek Irodalom Intézet r.-t. (székhely: Budapest, V. Vadász u. 16.; törvényes képviselő) I. rendű Kérelmezett és

a dr. Ungár Margit által képviselt András László (lakhelye: Budapest, IV. Apponyi tér 2.) II. rendű Kérelmezett ellen

nemzetbiztonsági jogvédelmi intézkedés iránt indított ügyében meghozta az alábbi

végzést:

A bíróság a kérelmezőnek az intézkedés iránti kérelmének helyt ad, és elrendeli, hogy az I. rendű Kérelmezett által kiadott, II. rendű Kérelmezett mint szerző által szerzett „A főtitkár titkos bevetése” című kiadvány megjelenésének és forgalmazásának felfüggesztését, valamint a forgalomban lévő kiadványok visszahívását és hatósági megsemmisítését, továbbá a kiadvány kéziratának – az összes jegyzettel, feljegyzéssel és dokumentummal együtt – a bíróságnak való három napon belüli átadását. A bíróság egyebekben kötelezi I. rendű Kérelmezettet, hogy tartózkodjon kiadvány, illetve annak kéziratának kiadásától, értve ezalatt annak átdolgozott formában való kiadását is mind belföldön, mind külföldön.

A végzés ellen 3 (három) napon belül fellebbezésnek van helye, amit ennél a bíróságnál kell benyújtani a Fővárosi Ítélőtáblához címezve, de a végzés fellebbezésre tekintet nélkül előzetesen végrehajtható, azonban a hatósági megsemmisítés csak a jogerőt követően foganatosítható. A másodfokú eljárásban a jogi képviselet kötelező. Ha a fellebbezést benyújtó fél jogi képviselővel nem rendelkezik, a bíróság a fellebbezést hiánypótlási felhívás kiadása nélkül elutasítja. A Fővárosi Ítélőtábla a fellebbezésről soron kívül határoz.

Indokolás

Kérelmező kérte, hogy a bíróság nemzetbiztonsági jogvédelmi intézkedéssel kötelezze az I. rendű kérelmezettet az általa kiadásra tervezett és már kinyomtatott, II. rendű Kérelmezett által szerzett kiadvány megjelenésének, a már esetlegesen elérhető kötetek forgalmazásának felfüggesztésére, visszahívására és hatósági megsemmisítésére, továbbá a kiadvány kéziratának – az összes jegyzettel, feljegyzéssel és dokumentummal együtt – a bíróságnak való három napon belüli átadására, valamint annak bírói kötelezésére, hogy az I. rendű Kérelmezett tartózkodjon kiadvány, illetve annak kéziratának kiadásától, értve ezalatt annak átdolgozott formában való kiadását is mind belföldön, mind külföldön. Kérelmezte egyebekben, hogy a bíróság II. Kérelmezettet fossza meg, de legalább korlátozza szerzői jogától, illetve jogában.

A kérelem nagyobbrészt megalapozott.

A Kérelmező kérelmében, illetve csatolt okirati bizonyítékaival igazolta, hogy az I. rendű Kérelmezett által kiadott II. rendű Kérelmezett által szerzett mű a Magyar Köztársaság nemzetbiztonsági érdekeit sérti a nemzetbiztonságról szóló 1949. évi XII. tc. (a továbbiakban: Nbtc.) IV. fejezet 10., 11., 14. és 16. §§-ai szerint, így a nemzetbiztonsági jogvédelmi intézkedés feltételei maradéktalanul fennállnak.

Az Nbtc. speciális szabályai ugyanakkor nem teszik lehetővé, hogy a bíróság jelen eljárásban döntsön szerzői jogi kérdésekben, a törvényalkotó ilyen jogot jelen eljárásban az eljáró bíróságnak nem adott, így e kérelmet hatáskör hiányában elutasította. Arra van törvényi lehetőség, az egyéb jogszabályi feltételek fennállása esetén, hogy a Kérelmező a II. rendű Kérelmezettel szemben külön polgári vagy büntetőeljárást indítson, ugyanakkor megjegyzi a bíróság e körben, hogy II. rendű Kérelemezettet megillető szerzői jog természete kizárja az attól való megfosztást vagy korlátozást. Mindazonáltal az Nbtc. és a Btk. vonatkozó rendelkezései szerint a bíróság tájékoztatja II. rendű Kérelmezettet, hogy a jelen eljárásban feltárt és bizonyított magatartása alkalmas lehet az idézett törvénykönyvekben foglaltak szerinti külön eljárások megindítására.

Budapest, 1968. szeptember 14. napja

dr. Fazakas Z. József
törvényszéki bíró
s.k.

a kiadmány hiteléül:

Rácz Attila
törvényszéki tisztviselő, írnok

EGY

– Nemes Albert detektív-főfelügyelő! – szólított hangosan a törvényszolga öblös hangon.

Felálltam, és végigsimítottam nadrágomon, megigazítottam garbóm nyakát, és éppen indultam volna a pódium felé, amikor hangosan becsapódott mögöttem a tárgyalóterem nehéz ajtaja. Mindenki odafordult, engem is beleértve, elvégre nem színház ez, ahonnét sikk elkésni. Gosti volt az, fésületlenül és elszántan közeledett, karján legendás irhakabátjával, odalépett hozzám, és a fülembe súgta:

– Ez a Kozák, ez nem az, akinek látszik. És annak sem, akinek mondja magát.

– És? – sziszegtem.

– Csak mondom.

– Most én ezzel mit csináljak, Gosti? – súgtam neki bosszúsan, majd kezemmel olyan mozdulatot tettem, mintha egy vekni kenyeret akartam volna összenyomni, Gosti értett belőle, és lehuppant a második padsorba. Bőven volt hely, akár válogathatott is volna.

Odaléptem a bírói pulpitus előtti térbe, amit a köznyelv csak izzasztónak hív. Esküt téve felemeltem jobb kezemet, hogy csakis az igazat mondom, és semmit el nem hallgatok. Ádám Antal, a tanácsvezető bíró úgy nézett rám, mintha először látott volna életében, jóllehet több tucatszor álltam már itt, és adtam elő, amit elő kellett adnom, feleltem arra, amit kérdeztek tőlem, és idéztem fel szenvtelenül és tényszerűen, ami történt.

A bírói tanács másik két tagja ugyanolyan kifejezéstelen arccal bámult rám, majd egyikük, Jordán bírónő odahajolt Ádámhoz, és szokatlan módon susmorogni kezdtek, ami akár érdekes is lehetett volna, csakhogy a teremben alig ültek páran, azok is jobbára nyugdíjasok, meg néhány joghallgató, akiknek bármilyen büntetőper érdekes, mert itt próbálják megszerezni azt a pluszt, ami a kitűnő vizsgához szükséges. Kezemet összefűztem magam előtt, és néztem a tanácsvezető bíró fölötti csodás ólomüveget, amely Justitiát volt hivatott ábrázolni, de a művész pajkos hangulatban lehetett, mert nem az igazságtétel jutott eszébe az embernek először a bekötött szemű nőalakot nézve, hanem valami egészen más.

Oldalra pillantottam, a vádlottra, és láttam, hogy ő is az üveget nézi, majd felém fordult, és olyan hideg, élettelen pillantással mért végig, ami kevesek sajátja a civil életben. Le mertem volna fogadni, hogy ez a Kozák nevű alak több évet szolgált a seregben, ami még szomorúbbá és dühítőbbé tette a bűncselekményt, amely miatt itt álltunk a Székesfővárosi Bíróság Büntető Törvényszéke előtt, és ha tippelnem kellett volna, akkor egy közös pont volt bennünk: mind a ketten a lehető leghamarabb ki akartunk jutni ebből a hideg és nyirkos, félhomályos és mélybarna teremből: én a kapitányságra, ő meg gyakorlatilag bárhová, csak ne vissza a Nagy Ignác utcába.

– Főfelügyelő! – szólalt meg Ádám Antal. – Kérem, adja elő, hogy mi történt.

Bólintottam. Sok kollega ilyenkor jegyzetekből olvas fel, jegyzőkönyveket lapozgat, ahogy eleinte én is így tettem vallomást a bíróság előtt, de ma reggel már elég volt csak átfutnom az aktát.

– Ezerkilencszázhatvannyolc szeptember 8-án éjjel fél tizenkettőkor riasztották a rendőrséget egy folyamatban lévő betöréshez. A Hold utca 43. szám alatti éremkereskedésbe betörtek, egy lakó hívta fel a központi számot. Én magam azon az éjjelen ügyeletes voltam, s mivel a kapitányság olyan közel van a helyszínhez, négy percen belül meg is érkeztünk. A Kazamata nevű üzlet ajtaját felfeszítve találtuk, a helyiségben pedig egyetlen ember tartózkodott, a vádlott, Kozák Endre. Éppen a szekrényből pakolta ki az érméket egy hátizsákba, amikor rajtaütöttünk.

– Tanúsított a vádlott ellenállást?

– Amennyiben egy egyenruhás ököllel való megütése, majd megrugdalása annak minősül, akkor igen.

– Maga is tudja, főfelügyelő, hogy annak minősül. Folytassa.

– Két kollegám leteperte a vádlottat, megbilincselték, a hátizsákot bizonyítékként lefoglaltuk, és…

– Mi volt a hátizsákban?

– Több mint negyven darab, 1874-ből származó arany nyolcforintos. Ezenfelül találtunk még…

– Kell ezt, tisztelt bíróság? – horkant fel a vádlott mellett eleddig békésen hortyogó Suszter ügyvéd. Beletellett pár pillanatba, mire hatalmas testét ülő helyzetbe tudta emelni, és amikor fel akart állni, Ádám Antal csak legyintett.

– Nem kell felállnia.

Suszter csak azért is felállt, mire a terem kicsit elsötétült. A borostás, vörös arcú ügyvéd nyaka körül úgy lógott a nyakkendő, ahogy egy hazafelé tartó ausztrál bennszülött nyakában a zsákmányul elejtett óriáskígyó.

– Kérem, tisztelt bíróság – szusszant Suszter. – Ügyfelem beismerő vallomást tett. Igaz ugyan, hogy ellenállt az őrizetbe vételnek, de hamar belátta, hogy nincs értelme az ellenkezésnek. Még azon az éjjelen beismerő vallomást tett, ahogy azt már említettem, jelesül Nemes Albertnek, akit most éppen meghallgatni kényszerülünk. Ügyfelem ezen felül lemondott az esküdtszéki tárgyalás jogáról is – ingatta nagy fejét Suszter. A döglött kígyó lustán csúszkált jobbra-balra a hasán. – Szükséges ez?

Ádám Antal olvasószemüvege mögül pillantott az ügyvédre.

– Maga is tudja, hogy az.

– Csak nem akartam rabolni a bíróság értékes idejét.

– Siet valahova, ügyvéd úr? Habcsókok sütése? – húzta fel Ádám a szemöldökét. – Halak pucolása? Fenyőfák díszítése? Karácsonyi bevásárlás?

– Ó, dehogy, kérem, már minden ajándékot megvettem, sőt meg is kaptam – legyintett Suszter, és leült.

Ez a taktika kevésbé tapasztalt kollegáknál néha beválik, de engem ilyen trükkökkel nem tudnak se a lendületemből kibillenteni, se a sodromból kihozni. Ugyanott folytattam, ahol abbahagytam.