MARIANA ENRÍQUEZ

RÉSZÜNK
AZ ÉJSZAKÁBÓL

Mariana Enríquez további könyvei az Open Books gondozásában

Ágyban dohányozni veszélyes

A tűz martaléka

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Nuestra parte de noche
Editorial Anagrama, Barcelona, 2019

© Mariana Enríquez, 2019

Published by agreement with
Casanovas & Lynch Literary Agency S.L.
in conjunction with Corto Literary Agency.

Hungarian translation © Pávai Patak Márta, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Fordította Pávai Patak Márta

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Korrektor Török Tünde

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-192-4

La traducción de esta obra ha recibido una ayuda del Ministerio de Cultura de España a través de la Dirección General del Libro, del Cómic y de la Lectura.

A regény fordítása Tarazonában, a Centro Hispánico de Traducción fordítóházában készült. A fordító köszönetet mond Fabio Cremonesi olasz kollégájának a fordítás folyamán nyújtott segítségéért.

Who is the third who walks always beside you?

T. S. ELIOT, The Wasteland

Az élő isten karma

1981. január

Azt hittem, a halhatatlanságot csak azért veszítjük el, mert a halállal szemben való ellenállásunk nem fejlődött ki; az ellenállás tökéletesítése még mindig az első, kezdetleges elgondoláson alapul; egész testünk életben tartásán. Pedig csak azt kéne megőrizni, ami a tudatunk számára érdekes.

ADOLFO BIOY CASARES: Morel találmánya
(Benczik Vilmos fordítása)

I cried, ’Come out of the shadow, king of the nails of gold!’

W. B. YEATS: The Wanderings of Oisin

Verőfényes, derűs reggel, az a néhány fehér folt a melegkék égbolton inkább kinéz füstnek, mint felhőnek. Már késő van, indulni kell; ez a kánikulai nap is ugyanolyannak ígérkezik, mint amilyen a következő lesz: ha elered az eső és ideér a folyó felől a pára meg Buenos Aires fullasztó levegője, egész biztos, hogy képtelen lesz maga mögött hagyni a várost.

Juan lenyelt víz nélkül egy tablettát, még mielőtt érezné, hogy kezdődik a fejfájás, aztán bement a házba fölébreszteni a fiát, aki lepedővel takarózva aludt. Indulunk, rázta meg finoman, és a fiú rögtön föl is ébredt. Vajon a többi gyerek is ilyen felszínesen, ilyen éberen alszik? Mosd meg az arcodat, mondta neki, és óvatosan kitörölte a csipát a szeméből. Reggelizni nincs idő, majd útközben. Fogta a táskákat, már előre összepakolt, egy pillanatig habozott, hogy milyen könyvet vigyen, a végén még kettőt hozzátett a többihez. A két repülőjegyet nézte az asztalon: ez a lehetőség is adott. Visszafeküdhet, megvárhatja, amíg indul a járat, napok kérdése csupán. Inkább összetépte és kidobta jegyeket a szemétkosárba, nehogy győzzön a lustasága. Hosszú haja alatt izzadt a tarkója, elviselhetetlen lesz a tűző napon. Idő most nincs levágni, de elindult a konyhaszekrényhez, a fiókban meg is találta az ollót. Kivette, és belecsúsztatta a műanyag dobozba, amiben a gyógyszereit, a vérnyomásmérőt, az injekciós tűt, a kötszert meg az utazáshoz szükséges elsősegélynyújtó kellékeket tárolta.

A legélesebb kését is, meg a hamuval teli zacskót is, amit végre majd használatba vesz. Az oxigénpalackot is feltöltötte, arra is szüksége lesz. A kocsi hideg, a bőrülés éjszaka nem szívott magába túl sok hőt. Az első ülésre tette a hűtőtáskát, jég is volt benne, meg két palack friss szóda. Fiát kénytelen volt hátraküldeni, pedig jobban szerette volna maga mellett, de az tilos, és neki most nem szabad összetűzésbe keveredni a rendőrséggel vagy a katonasággal, mert kegyetlen ellenőrzés van az utakon. Gyanút kelthet egy férfi egyedül egy gyerekkel. Kiszámíthatatlanok ezek a zsarnokok, Juan nem szeretne összeütközésbe kerülni velük.

Gaspar, szólalt meg, nem túl hangosan. Mivel nem kapott választ, bement érte a házba. A fiú a cipőfűzőjét próbálta bekötni.

– Jól összebogoztad – hajolt fölé, hogy segítsen neki. A fia sírt, nem is tudta megvigasztalni. Gasparnak hiányzott az édesanyja, aki gondolkodás nélkül megcsinált neki mindent, levágta a körmét, fölvarrta a gombját, megmosta a füle tövét, a lábujja közét, megkérdezte, pisilt-e indulás előtt, megmutatta neki, hogyan kell rendesen masnira kötni a cipőfűzőjét. Juannak is hiányzott, de aznap reggel nem akart együtt sírni a fiával. Szedd össze, amit hozni akarsz, intett neki. Előre szólok, nem fogunk visszajönni semmiért.

Már rég vezetett ilyen sokat. Rosario mindig nógatta, hogy legalább hetente egyszer üljön kocsiba, nehogy kiessen a gyakorlatból. Juannak az autó is kicsi volt, ahogy minden egyéb: a nadrágja szára rövid, az inge szűk, a szék kényelmetlen. Megnézte, ott van-e a kesztyűtartóban az autóklubos térképe, aztán gázt adott.

– Éhes vagyok – szólalt meg Gaspar.

– Én is, majd megállunk reggelizni valami jó helyen. Nemsokára, rendben?

– Hányni fogok, ha nem ehetek.

– Nekem is megfájdul a fejem, ha nem eszem. Bírd ki. Csak egy kicsit. Ne nézz ki az ablakon, attól még jobban émelyegsz.

Ő is rosszabbul érezte magát, mint amennyit bevallott. Zsibbadt az ujja hegye, mellkasában érezte a szabálytalan szívdobbanásait. Föltette a sötét napszemüvegét, és biztatta Gaspart, hogy mesélje el neki a mesét, amit este olvasott. Hatévesen már nagyon szépen tudott olvasni.

– Nem emlékszem.

– Dehogynem. Én is rosszkedvű vagyok. Megpróbálunk túllendülni rajta, vagy egész úton ilyen búvalbaszottak leszünk?

Gaspar elnevette magát, mikor meghallotta, hogy „búvalbaszottak”. Utána Juan mesélt neki az erdő királynőjéről, aki a fák között jártában énekelt, és mindenki szerette őt hallgatni. Egy napon aztán katonák jöttek, a királynő elhallgatott, és kitört a háború. Elfogták, egy éjszakát bezárva töltött, majd megszökött, de ahhoz, hogy megszökhessen, előbb meg kellett ölnie az egyik őrét. Vékony volt, senki nem akarta elhinni, hogy elég ereje lett volna hozzá, úgyhogy boszorkánysággal vádolták, és megégették. Egy fához kötözték, meggyújtották és elégették. De másnap reggel a holtteste helyén egy piros virágot találtak.

– Egy pirosat virágzó fát.

– Igen, olyan fát.

– Tetszett a történet?

– Nem tudom, elég félelmetes.

– A fa neve ceibo. Korallfa. Itt a környéken nem sok van, de majd mutatok egyet. Nagyapáék felé van egy csomó.

A visszapillantó tükörből látta, hogy Gaspar a homlokát ráncolja.

– Hogyhogy ott olyan sok van?

– Így tartja a legenda. Elmagyaráztam már, mi az a legenda.

– Akkor nem is létezett az a lány?

– Anahí a neve. A lány talán létezett, de a virágokat csak úgy mesélik, hogy rá emlékezzenek, nem azért, mert igazából meg is történt.

– Most akkor igaz, hogy megtörtént, vagy nem?

– Igaz is, meg nem is. Egyszerre mindkettő.

Szerette látni, amikor Gaspar elkomolyodik, szinte dühbe gurul, a szája szélét harapdálja, és ökölbe szorítja, majd kinyitja a kezét.

– Most is megégetik a boszorkányokat?

– Nem, már nem. Már nincs is sok boszorkány.

Azon a januári vasárnap reggelen könnyen ki lehetett jutni a városból. Sokkal előbb maguk mögött hagyták az emeletes házakat, mint Juan gondolta. Meg a külvárosok alacsony házikóit és bádogviskóit. Aztán egyszeriben feltűntek a fák, a mezők. Gaspar már aludt, Juan karját pedig ugyanúgy égette a nap, mint bármelyik közönséges apáét egy hétvégi kiruccanáson. Pedig nem volt közönséges apa, az emberek időnként rá is jöttek, ha a szemébe néztek, ha kicsit beszélgettek vele, mert valahogy megérezték a veszélyt: Juan nem tudta véka alá rejteni, hogy kicsoda, az ilyesmit nem lehet csak úgy leplezni, túl sokáig legalábbis nem.

Megállt egy bisztró mellett, ahol forró csokoládét meg croissant-t ígértek. Itt megreggelizünk, szólt hátra Gasparnak, a fiú rögtön föl is ébredt, kissé még kábán dörzsölte meg hatalmas, kék szemét.

Odabenn az asztalokat törölgette egy asszony, lerítt róla, hogy ő az üzlet tulajdonosa, egyszersmind bőbeszédű és pletykás is. Érdeklődve figyelte őket, ahogy leülnek az ablaktól távol, a hűtőpult mellett. A fiúcska, kezében a játékautó-gyűjteményének egy darabjával, meg a kétméteres apja; hosszú haja a vállát verdesi. Az asszony egy ronggyal letörölte az asztalt, és följegyezte a rendelést a noteszába, mintha tömve volna a helyiség. Gaspar forró csokoládét kért, mellé karamellkrémmel töltött croissant-t. Juan egy pohár vizet meg egy sajtos szendvicset. Levette a sötét szemüvegét, és kinyitotta az asztalon heverő újságot, pedig tudta, hogy a fontos eseményekről úgysem számol be a sajtó. Nem adtak hírt a titkos központokról, ahol embereket tartanak fogva, sem az éjszakai összecsapásokról, az emberrablásokról, az elrabolt gyermekekről. Csak az Uruguayban zajló Mundialitóról, az meg őt nem érdekli. Időnként nehezére esik normálisnak mutatkozni, mikor igazából végtelenül szomorú és csupa aggódás. Este újból megpróbált kapcsolatba lépni Rosarióval. Nem sikerült. Nem volt sehol, nem sikerült éreznie, úgy ment el, hogy ő sem megérteni, sem elfogadni nem tudta soha.

– Meleg van – szólalt meg Gaspar.

A fiú izzadt, haja csatakos, orcája lángolt. Juan megfogta a hátát. Csuromvizes volt a pólója.

– Várj meg itt – azzal kiment a kocsihoz, és hozott neki egy száraz pólót. Aztán kivitte a fiút a mosdóba, bevizezte a fejét, letörölte róla az izzadságot, és ráadta a kissé benzinszagú pólót.

Mikor visszaültek az asztalhoz, már ott várta őket a reggeli is, meg az asszony is; Juan Gasparnak is kért egy pohár vizet.

– Van itt egy nagyon jó kemping, ha szeretnének megmártózni a folyóban.

– Köszönjük, nincs időnk – vágta rá Juan, de igyekezett kedvesnek mutatkozni. Kicsit kijjebb gombolta az ingét.

– Csak ketten utaznak? Hogy ennek a fiúnak micsoda kék szeme van! Hogy hívnak?

Juannak kedve lett volna rászólni, nehogy válaszolj, de Gaspar megmondta a nevét, az asszony meg vérszemet kapott, és bájologva, kislányos hangon azt kérdezte:

– Hát az anyukád?

Juan egész testében érezte a kisfiú fájdalmát. Ősi, szavakkal le nem írható, nyers és szédítő érzés volt. Meg kellett kapaszkodnia az asztal szélében, hogy a fiával együtt ezt a fájdalmat is elengedje. Gaspar nem tudott válaszolni, segélykérőn nézett rá. A croissant-nak is csak a felét ette meg. Meg kell tanítani neki, hogy ne ragaszkodjon ennyire, se őhozzá, se senki máshoz.

– Asszonyom – szólalt meg Juan fenyegetően, miközben próbált uralkodni magán –, mi a rossebet érdekli az magát?

– Én csak beszélgetni akartam, ennyi az egész – felelte az asszony sértődötten.

– Ó, nagyszerű. Maga megsértődik, mert nem folytathatja az ostoba párbeszédet, mi meg szenvedhetünk a maga sötét, bunkó, vénasszonyos tapintatlansága miatt. Tudja mit? A feleségem három hónappal ezelőtt meghalt, elütötte egy busz, és két sarkon keresztül tolta maga előtt.

– Együttérzek magukkal.

– Nem. Maga nem érez semmit, mert nem is ismerte, és bennünket sem ismer.

Az asszony még mondott volna valamit, de majdnem elpityeredett, úgyhogy inkább otthagyta őket. Gaspar még mindig az apját nézte, de már nem volt könnyes a szeme. Kicsit ijedtnek látszott.

– Nincs semmi baj. Fejezd be a reggelit!

Juan ímmel-ámmal gyűrte le a sajtos szendvicsét; nem volt éhes, de éhgyomorra nem vehette be az orvosságait. Az asszony bocsánatkérő ábrázattal, nyakát behúzva jött vissza. Hozott két narancslét. A ház ajándéka, tette le, és elnézést kért. Nem gondoltam, hogy ilyen hatalmas tragédia történt. Gaspar a színes kisautójával játszott, új modell, ki lehetett nyitni az ajtaját meg a csomagtartóját; Luis nagybátyja küldte neki Brazíliából. Juan belediktálta Gasparba a maradék forró csokoládét, és fölállt, indult a pulthoz fizetni. Az asszony nem győzött szabadkozni, Juannak már elege volt belőle. Mikor nyújtotta a kezét a pénzért, Juan megragadta a csuklóját. Arra gondolt, hogy küld rá egy jelet, amitől biztosan megőrül, vagy elülteti az agyában a gondolatot, hogy nyúzza le az unokája lábáról a bőrt, vagy süsse meg nyárson a kutyáját. De visszafogta magát. Nem akarta kimeríteni magát. Már az is éppen eléggé fárasztotta, hogy titokban kell tartani ezt az utazást a fiával, meg is lesz a következménye. Úgyhogy inkább békén hagyta az asszonyt.

Gaspar az ajtóban várta: föltette a sötét szemüvegét. Mikor próbálta levenni róla, a fiú nevetve elszaladt előle. Juan az autó előtt elkapta és fölemelte: Gaspar pehelykönnyű volt, nyúlánk termetű, bár olyan magas nem lesz majd, mint ő. Úgy döntött, keresni fog egy helyet, ott megebédelnek, mielőtt folytatják az utat Entre Ríos felé.

Kimerítő nap volt, annak ellenére, hogy útközben minden a legnagyobb rendben zajlott; nem volt forgalom, finom ebédet kaptak az út menti sütödében, sziesztáztak a fák alatt az árnyékban, a folyóparton lengedező szellő hűvösében. A sütöde tulajdonosa is kíváncsi volt, beszédbe is akart elegyedni velük, és mivel nem érdeklődött a felesége iránt, Juan úgy döntött, hogy kicsit eltársalog vele, ameddig tart a bora. A szieszta után nem érezte jól magát, útközben sem, egész Esquináig: hallatlan hőség volt. De most, hogy kérte a szobát, és próbálta megértetni az alkalmazottal, hogy ő magának egy dupla ágyat szeretne, külön a fiának pedig egy egyszemélyeset, nem számít, mennyibe kerül, rádöbbent, hogy segítségre van szüksége. Előre fizetett, és hagyta, hogy más vigye föl a csomagjait a lépcsőn. A szobában bekapcsolta a tévét Gasparnak, ő pedig lefeküdt. Tudta, mire vélje, amit érez: összevissza vert a szíve, hallotta, ahogy pumpál, ahogy erőlködik, ahogy közben őrülten zakatolnak a billentyűi; szorított a mellkasa, alig kapott levegőt.

– Gaspar, add ide a táskát – szólalt meg.

Elővette a vérnyomásmérőt, és megállapította, hogy a vérnyomása alacsony, márpedig az jó jel. Keresztben elnyúlt az ágyon, csak így tudta elérni, hogy a lába ne lógjon le a matracról, és mielőtt bevette a gyógyszert, és megpróbált pihenni, lehetőleg el is aludni, letépett egy lapot a blokkról, amit a szálloda a vendégeknek tett ki az éjjeliszekrényre, és felírt rá egy telefonszámot a „Hotel Panambí – Esquina” feliratú ceruzával.

– Idehallgass, fiam. Ha nem ébredek fel, hívd ezt a számot.

Gaspar elkerekedő szemekkel nézett rá, majd rögtön utána sírásra görbült a szája.

– Ne sírj. Csak ha nem ébrednék fel. De úgyis fel fogok ébredni, rendben?

Érezte, hogy a szíve akkorát ugrik, mintha magasabb sebességfokozatba kapcsolt volna. Vajon el tud majd aludni? Ujjával kitapintotta az ütőeret a nyakán. Százhatvan, több is talán. Ennél jobban még sosem szeretett volna meghalni, mint most, itt ebben a vidéki hotelszobában, de még sosem félt ennyire, hogy magára kell hagynia a fiát.

– Luis bácsikád száma. Tárcsázod a kilencest, utána kapsz vonalat, és rögtön tárcsázhatod is a nagybátyád számát. Ha nem ébrednék fel, rázz meg. És ha úgy sem ébredek fel, hogy rázol, akkor felhívod a nagybátyádat. Először őt, aztán a lenti bácsit, aki a portán ül. Megértetted?

Gaspar válaszolt, hogy igen, majd markába szorította a telefonszámot, és odafeküdt mellé, közel, de ahhoz elég távol, hogy ne zavarja.

Juan verítékezve riadt fel az álomtalan alvásból. Éjszaka volt, de a szobában halovány fény derengett: Gaspar az éjjeli lámpánál olvasott. Juan nézte, de még nem mozdult; a fiú kivette a táskából a könyvét, és úgy tűnt, vár; a jegyzetlap a telefonszámmal ott volt mellette a párnán. Gaspar, szólalt meg, a fiú erre gondoskodóan feléje fordult, letette a könyvet, és odakúszott mellé, megkérdezte, jól érzi-e magát. Akár egy felnőtt, épp ugyanúgy, ahogy oly sokszor megkérdezték a felnőttek is, akik korábban gondját viselték. Juan felült, és várt egy percet, mielőtt válaszolt volna. A szíve megint normális ritmusban vert, vagyis ahogy az ő esetében viszonylag normálisnak számított. Nem volt izgatott, nem is szédült. Jól vagyok, igen, felelte, és ölébe vette Gaspart, átkarolta, simogatta a fekete haját.

– Hány óra?

Gaspar az órára mutatott.

– Már ismered az órát, mondd csak meg.

– Fél egy.

Ebben a faluban ilyenkor nyilván már semmi sincs nyitva, ahol vacsorázni lehetne. Persze, begyalogolhatna a központba, bemehetne az élelmiszerboltba vagy az étterembe, elhozhatná onnan, amit éppen akar, egy bezárt ajtót nagyon egyszerű kinyitni. De ha valaki meglátja őket, akkor vesződhet a szemtanúval is. És a sok hasonló apró kis affér összeadódna, végül nyomok hosszú, kimerítő láncolatává alakulna, amit aztán el kéne tüntetni; szemeket becsukni, emlékeket kitörölni. Már évekkel ezelőtt megtanították neki, hogy az a legjobb, ha minél átlagosabban igyekszik élni. Ő olyan dolgokat is képes véghezvinni, ami a legtöbb ember számára elképzelhetetlen, csakhogy mindennek, amit megszerez, az akaratereje minden megfeszítésének – hogy elérje a célját –, ára van. Jelentéktelen ügyekben nem érdemes megfizetni. Most akárki legyen is az éjszakai portás, azt kell majd rávennie, hogy készítsen nekik vacsorát. Nem éhes; valószínűleg Gaspar sem az. De a fiú nem is uzsonnázott, ő pedig elfelejtette kivenni a kocsiból a szódát; apához illően kéne viselkednie.

Azonban mielőtt kitenné a lábát a szobából, le kell zuhanyoznia, mert elég büdös. Meg talán kicsit a hajából is vághatna. Gasparnak sem ártana egy mosdás, bár neki nem olyan sürgős. A fiút a karjában tartva felállt az ágyról, és bevitte a zuhany alá. Megnyitotta a meleg vizes csapot, és várt egy kicsit, hogy beigazolódjon a sejtése.

– Én hideg vízben nem zuhanyzom – jelentette ki Gaspar.

– Meleg van, ne csináld, na! Nem? Jól van, akkor majd lecsutakollak egy törülközővel, ha végeztem.

Juan beállt a zuhany alá, és hallgatta, ahogy Gaspar a lehajtott vécétetőn ülve meséli, mit olvasott, meg amit a szállodaszoba ablakából látott, de nem figyelt rá. A zuhany rózsája túl alacsonyan volt, le kellett hajolnia, hogy a fejét is meg tudja mosni, de legalább sampon meg szappan is volt. Dereka köré csavarta a törülközőt, és megállt a tükör előtt: vizes haja a vállánál is lejjebb ért, szeme duzzadt volt.

– Hozd ide az ollót! Ott van a kistáskában.

– Levághatom én? Csak egy kicsit.

– Nem.

Juan nézte magát a tükörben, széles vállát, a mellét kettészelő sötét heget, a leégést a karján. Rosario mindig lenyírta a haját. Többször meg is borotválta. Eszébe jutott hatalmas karika-fülbevalója, sokszor még éjszakára sem vette ki. Eszébe jutott, egyszer hogy sírt, ott guggolt meztelenül a fürdőszoba kövén, kétségbe volt esve, amiért a terhessége alatt meghízott. Meg ahogy karba fonta a kezét, amikor olyasmit hallott, ami szerinte ostobaság volt. Látta maga előtt, ahogy dühösen ordít az utcán; milyen erő volt benne, amikor egy-egy veszekedésük során ököllel ment neki! Mennyi mindent nem tudott Juan egyedül megcsinálni? Mennyi mindent felejtett el, és mennyi mindent sosem tanult meg, mert Rosario mindig megcsinálta! Fésűvel kihúzta a haját, és amilyen egyenesen csak tudta, levágta. Elöl meghagyott egy hosszabb tincset, majd a hajszárítóval megnézte, sikerült-e elcsúfítania magát. Az eredményt elfogadhatónak találta. Volt egy kis szakálla is, de csak azért tűnt föl, mert túl sápadt volt. Zsebkendőbe gyűjtötte a levágott hajat, és beledobta a vécékagylóba.

– Menjünk, nézzük meg, kapunk-e valamit enni.

A dohos szagú szállodafolyosón nagyon sötét volt. Pont a sarki szobát kapták meg, közvetlenül a lépcsőnél. Juan előreengedte Gaspart, a fiú pedig ahelyett, hogy elindult volna lefelé, végigszaladt a folyosón. Juan először azt hitte, a lifthez megy. Aztán rögtön rájött, hogy Gaspar is ugyanazt észlelte, amit ő, bár merőben másképp: Juan annyira hozzá volt szokva az ilyen jelenésekhez, hogy már tudomást sem vett róluk; nemhogy kerülte volna őket, inkább elébük ment, egyenesen vonzották. A folyosó végén rejtőző alak meg volt ijedve, nem látszott veszélyesnek, de nagyon vén volt, és mint minden ősi dolog, falánk, szerencsétlen és irigy is egyszersmind.

Fiának először volt ilyen látomása, az ő jelenlétében legalábbis. Már várta, hogy mikor fog bekövetkezni, Rosario váltig állította, hogy hamarosan, és általában be is jött a jóslata, de most, hogy megállapíthatta, Gaspar is örökölte a képességét, keserűség fogta el, a torka is elszorult. Túl sok reményt nem fűzött hozzá, hogy a fiából átlagos ember lesz, de itt, a folyosón még az a kevés is szertefoszlott. Juan úgy érezte, mintha a csüggedés vasláncként fojtogatná. Az öröklött átok. Igyekezett nyugalmat erőltetni magára.

– Gaspar – szólalt meg halkan. – Erre. A lépcsőn.

A fiú visszafordult a folyosón, zavarodott arckifejezéssel nézett rá, mint aki napokig tartó álom után ébred egy idegen szobában. Egy másodpercig tartott az egész, de Juan fölismerte a pillantását. Tudta, meg kell tanítania a fiának, hogy hogyan tud elzárkózni ez elől a lebegő világ elől, ezek elől az iszamós mélységek elől, hogyan kerülheti ki őket. Mégpedig gyorsan, ideje elkezdeni, mert emlékszik, ő is hogy megrémült gyerekkorában. Nehogy Gasparnak is ugyanazt kelljen átélnie.

Vakon fog születni a fiam, hajtogatta a folyosó végén az alak, nem volt haja, és kék ruhát viselt. Gaspar nem hallotta, bár látni talán látta. Róla beszélt az imént a fürdőszobában: egy nő ült a szálloda előtti téren, tátott szájjal bámult az ablak felé. Juan nem figyelt rá, mert nem félelemmel a hangjában mesélte, és ez jó. A fiúnak jó a megérzése: félelemre semmi ok, a nő épp csak egy visszhang. Most elég sok a visszhang. Mindig sok, amikor öldöklés zajlik; ugyanaz a hatás, mint amikor egy barlangban kiált valaki, és addig visszhangzik, amíg az idő véget nem vet neki. Még sok van hátra, és a nyugtalan halottak gyorsan mozognak, igyekeznek megmutatni magukat. The dead travel fast, gondolta.

Csöndben mentek le a lépcsőn, nehogy fölébresszék a vendégeket. A recepción egy asszony ült, újságot lapozgatott, Juan szerint a szálloda egyik tulajdonosa lehetett. Fölnézett, ahogy észrevette őket, föl is állt, és egyetlen gyors mozdulattal megigazította a blúzát és sötét színű, kissé borzas haját.

– Jó estét! – köszönt. – Segíthetek valamiben?

Juan odalépett a pulthoz, kezét a telefonkönyvre tette, amely a lámpa mellett feküdt kinyitva.

– Jó estét, asszonyom. Nem tudja, találunk esetleg nyitva valamit, ahol ehetnénk?

Az asszony félrehajtotta a fejét.

– Talán a horgászklub sütödéjében még akad valami, de inkább odaszólok, megkérdezem, mert innen jókora távolság.

Jókora távolság, micsoda képtelenség, gondolta Juan, ebben a kis faluban semmi sem lehet túl messze. A recepció fala félig belambériázva, padlóján barna műanyag burkolat, a táblán kulcsok lógtak. Gaspar odament egy kis akváriumhoz, ujjával követte egy halacska mozgását. Nem veszik föl, szólalt meg az asszony, miután jó darabig hagyta kicsengeni. Jól van, akkor éhen maradunk. Juan elmosolyodott. Észrevette, hogy az asszony – fiatal, talán ha negyven lehetett, de idősebbnek tűnt a csöndes szálloda lehangolóan gyér fényében – alaposan, leplezetlen kíváncsisággal méregeti. Elaludtam, jegyezte meg. Hosszú volt az út Buenos Airestől idáig, és nem voltam túl kipihent.

Odakint tökéletes csönd honolt. Juan egy elsuhanó járőrkocsi kék fényét látta, de a motorját szinte nem is hallotta. Talán ellenőrzés alatt tartják a falut?

– Bocsásson meg, ha tapintatlan vagyok – szólalt meg az asszony, és előjött a recepciós pult mögül. Legyezte magát, pedig a ventilátor is járt. – Önök vannak a 201-esben? Az recepciósom azt mondta, a 201-esben az úr nem érzi jól magát. Aggódtunk, de nem hallottunk semmit, maga nem telefonált, mi sem akartuk zavarni.

– És honnan tudja, hogy én vagyok a 201-esben?

Az asszony félig félszegen, félig kihívóan azt felelte:

– A recepciós úgy mondta, egy nagyon magas, szőke úr a kisfiúval.

– Köszönöm az aggódását, asszonyom. Most már jól vagyok, pihenésre volt szükségem. Hat hónapja műtöttek, időnként azt képzelem, már teljesen rendbe jöttem, és túlzásba viszem a dolgokat.

Aztán szándékolt színpadiassággal egy pillanatra félig kigombolt kék ingére tette a kezét, hogy teljesen nyilvánvaló és látható legyen a hatalmas vágás helye.

– Hát akkor én most összeütök valamit maguknak – mondta erre az asszony. – Egy szendvicset, bármit. A fiú megeszi a pastát? Gőz fölött megmelegítjük, rá egy kis vaj, és már kész is.

– Mi az a pasta? – kérdezte Gaspar, és ott is hagyta az akváriumot.

– Tészta, kislegény – térdelt le elé az asszony. – Szereted vajjal meg sajttal?

– Igen. Paradicsomszósszal is.

– Na, meglátjuk, mit tehetünk.

– Nézhetem, ahogy főz?

– Szeret főzni – jegyezte meg Juan, és zavarában behúzta a nyakát.

Egy óra múltán Gaspar már a konzervnyitót is tudta használni, és mind a ketten túl voltak a kissé ugyan ragacsos, ám ízletes szósszal feltálalt tésztán; friss vizet ittak jégkockával, az asszony is odaült hozzájuk egy pohár édes bor meg néhány cigaretta erejéig. Mikor befejezték, Juan felajánlotta, ő majd elmosogat, hogy az asszony visszaülhessen a helyére a recepción. Az bele is egyezett, de még mielőtt elindult, jobbulást kívánt neki. Gaspar ajánlkozott, hogy ő majd törölget, de előtte még megköszönte a vacsorát, paradicsomszószos szája láttán az asszony puszit nyomott a homlokára.

Gaspar nem volt hajlandó bemenni a szobába; lecövekelt az ajtóban, a szeme csillogott, rémültnek látszott.

– Apu, van egy néni a szobában – szólalt meg. Juan pislogott, hogy lássa, hogy érezze: a nő volt a folyosóról.

– Ne nézz rá! – Két hatalmas kezébe fogta Gaspar arcát, szinte teljesen átérte a fejét. – Rám nézz.

Aztán leült a földre, fölkapcsolta az éjjeli lámpát. Gaspar szerencsére nem értette, mit mond az asszony. Mindig jobb csak látni. Juan egy percig hallgatta is, merő kíváncsiságból. A halál szokásos, kétségbeesett, magányos ismételgetése, a halál visszhangja. Aztán a füle süket lett az asszonyra, de nem űzte el, ezt a fiának is meg kell tanulnia, méghozzá hamar. Juan nem akarta, hogy akár egy perccel tovább is féljen.

– Most jól figyelj rám!

– Ki ez, apu?

– Nem valaki. Egy emlék.

Egyik kezét a fiú szegycsontjára tette, érezte, ahogy gyorsan, erősen, egészségesen ver a szíve. Még a szája is kiszáradt, olyan irigység fogta el hirtelen.

– Hunyd be a szemed. Érzed a kezemet?

– Igen.

– Hol?

– A hasamon.

– És most?

A másik keze két ujjával kitapintotta a fiú gyomra mögött a csigolyáját.

– A hátamon.

– Nem, nem a hátadon.

– A gerincemen.

– Most gondolj arra, amit a kezemben tartok; mint amikor fáj a fejed, és meséled, hogy olyan, mintha valami volna benne. Na, gondolj arra, ami ott benne van.

Gaspar összepréselte a szemét, és beharapta az alsó ajkát.

– Megvan.

– Jó. Akkor most mondd a néninek, hogy menjen el. Ne szavakkal mondd. Ha akarod, mondhatod nagyon halkan is, de úgy mondd, mintha az a részed beszélni tudna, ahol a kezemmel foglak. Érted? Ez fontos.

Ez eltarthat akár egész éjjel is, Juan tudta.

– Mondtam neki.

Juan ránézett a nőre, még mindig ott ült az ágy szélén, zavarodottan, tátott szájjal, biztosan az első fiáról beszélt még mindig üres szemekkel.

– Még egyszer. Mintha innen beszélnél, mintha itt belül is volna szád.

– Hangosan mondjam?

Micsoda kérdés! Egy ilyen helyénvaló bizonytalanság méltó választ kíván.

– Igen, ma igen.

Az asszony képe olyan lassan tűnt el, ahogyan a füst foszlik szerte. A szoba levegője tiszta lett, mintha ablakot nyitottak volna. Az éjjeli lámpa is erősebben világított.

– Nagyon jó, Gaspar, nagyon jó.

Gaspar körülnézett, átvizsgálta az egész szobát, az asszonyt kereste, aki távozott. Nagyon komoly volt.

– Már nem fog visszajönni?

– Ha visszajön, ugyanazt kell tenned, amit az előbb.

Gaspar reszketett, kicsit az erőlködéstől, kicsit félelmében. Juannak eszébe jutott, amikor először zavart el egy testetlen alakot; neki is éppen olyan könnyen ment, a helyzetből adódóan kicsit talán még könnyebben is. Bárcsak ezzel véget érnének Gaspar öröklött képességei. Bárcsak sose tudna olyan szinten kapcsolatot teremteni, mint ő. Rosario biztos volt benne, hogy a fiú örökölni fogja a képességeit. Egyszeriben megelevenedett az emlék, úgy érezte, mintha a sötétben véletlenül elkapna egy rovart; Rosario ott ült az ágy szélén, csökönyösen, fehér pamutbugyijában, haja egész a feje búbján lófarokba kötve. Gaspar mindent meg fog örökölni, mindent, ami az ő vállát nyomja. Melegséget érzett a szemében.

– Most megint aludni fogok, mert nemsokára vezetnem kell.

– Veled szeretnék aludni.

– Ne félj. Menj csak szépen az ágyadba. Ha nem tudsz elaludni, olvasd a könyvedet. Engem nem zavar a fény.

De Gaspar nem akart olvasni. Hasra feküdt, és korához nem is illő vasfegyelemmel várta, hogy álom jöjjön a szemére. Nem húzta le a redőnyt, úgyhogy az utcai lámpák fénye is bevilágított valamennyire a szobába, a falakra vetítette egy fa ágait. Juan megvárta, amíg Gaspar lélegzete azt nem jelezi, hogy már alszik, és akkor odalépett hozzá; a fiú szája nyitva volt, kilátszottak apró tejfogai, haja izzadtan a homlokába tapadt.

Ott a saját ágyán ülve is megcsinálhatta volna, Gaspar mellett. De nem akarta, hogy a fiú esetleg meglássa, ha fölébred. A fürdőszoba ugyanúgy megteszi, mint bármely másik hely. Nem kell hozzá sok, elég a csönd, Rosario haja, valamilyen éles szerszám, meg a hamu.

A hideg kövön ülve ujja köré csavarta Rosario hajtincsét, amit egy kis dobozkában hozott magával. Megígérted, mondta halkan. És az ígéret komoly volt, vérben és sebben, nem érzelgős szavakban fogant.

Kivett egy marék hamut a zacskóból, leszórta maga elé a földre, és belerajzolta az éjfél jelét. Rosario halála óta minden éjjel megcsinálta, ugyanazzal az eredménnyel: néma csönd. Hideg homoksivatag, fénytelen csillagok. Mi több, kezdetlegesebb módszerekkel is próbálkozott, de mindig ugyanaz a válasz jött: szél az üresség fölött.

Elismételte a szavakat, megsimogatta a hajtincset, és a hamurituálé alakalmával használatos, ragadós nyelven hívta meg. És behunyt szemmel látta a szobákat, az üres sarkokat, a kihunyt tüzeket, az elhagyott ruhákat, a kiszáradt folyókat, és addig bolyongott, míg végül vissza nem ért a szállodai fürdőszobába. De sehol egy érintés, egy rezzenés, egy csalóka érzet, egy kelepcés árny. Az asszony nem jött, még csak a közelében sem volt, halála óta jelenlétének semmi jelét nem tapasztalta.

Az első napokban helytelen áldozati adományokkal próbálkozott. A valódi mágia nem mások vérének feláldozását kívánja az embertől, mondták neki egyszer. Adja oda a sajátját, és mondjon le róla, hogy valaha is visszaszerezheti. Juan fogta a zsilettpengét, amit korábban odakészített maga mellé, és keresztben átvágta a tenyerét, nagyjából a fejvonala, az elme vonala mentén. Elviselhetetlenül fájt a seb, sosem gyógyul be igazán, éppen ettől működik. Mikor a sötétben megérezte a vér melegét, kezét a padlóra rajzolt jelre fektette a hamuban. Elmondta a szükséges szavakat, és várt. Szédítő volt a csönd. Juan tudta, hogy ez a tulajdon képességvesztésének a jele. Azt nem tudta, vajon azért van-e, mert beteg, vagy mert nagyon kizsigerelte magát, ám egyértelműen gyengének érezte magát. Ez a behívás alig kívánt erőfeszítést tőle: a halottak világa nagyon közel volt hozzá, könnyedén járt át a vékony ajtón. Szinte bármelyik másik rituálénál kétségei lehettek volna, hogy vajon meg tudja-e csinálni. Ennél nem. Ez olyan könnyen ment neki, mint ahogy egyik lábát tette a másik elé.

Beletörődött, kezet mosott, aztán föltakarította a padlót egy törülközővel. Már nem haragudott. Az első két kudarcos próbálkozása után gyalázta Rosariót, bútorokat tört ripityára, még az ujját is majdnem eltörte, amikor dühében a padlót ütötte. Most egyszerűen csak belenyugodott, fölszedte a földről a hamumaradékot, a hajfürtöt pedig visszatette a dobozba. For the dead travel fast, gondolta megint. Igaz, úgy általában. De neki nem adatott meg ez a megszokott gyorsaság.

Gaspar még mindig aludt, pedig elég sok idő eltelt közben. Az éjféli jel rituáléját rövidnek érezte ő, aki csinálta, észre sem vette, hogy hosszú órákon át tartott. Juan bekötözte a sebét. Már hajnalodott, amikor öntött egy kis alkoholt a vágásra, amely csak nem akart begyógyulni, mert újból és újból ugyanott vágta meg, hogy vér jusson a hamura, pedig sosem kapott tőle mást, mint azt a végtelenül gyanús csöndet, amitől azt kellett gondolnia, hogy valaki elhallgattatta a feleségét, összevarrta a száját, mert örökre el akarja választani őket egymástól.

A szálloda hófehér falú ebédlőjében kockás abrosszal leterített asztalokon szolgálták föl a reggelit. A dekorációt halakat ábrázoló festmények, üveg mögé zárt, preparált halak alkották, meg egy újabb akvárium, kicsit nagyobb, mint a recepciónál. Esquinát a horgászat fővárosának tartják. Juan egyetlen napot sem horgászott életében. Nem is értette, ha egyszer a szállodában a halfauna a visszatérő téma, akkor vajon miért nevezik Panambínak, ami guaraní nyelven pillangót jelent. Sehol egy lepke, még a logóban se. Ivott egy nem túl erős teát, kent egy karamellás pirítóst Gasparnak, aki nagyon szótlanul ült az asztalnál.

– Mi a baj?

– Haragszol rám?

– Nem, fiam, csak rosszkedvem van. Ha befejezted a reggelit, elmegyünk úszni.

Gaspar reggel végig sírt, amíg le nem jöttek enni. Mióta meghalt az édesanyja, ébredés után minden reggel sír. Olykor csak úgy, máskor megsértődik valami apróságon, megint máskor mert fáj a feje, vagy álmos, vagy melege van. Juan tudja, hogy az anyjával álmodik; általában azt, hogy a halála is csak álom volt. Juan időnként hagyja, hadd sírdogáljon magában, máskor meg szó nélkül odaül mellé, megint máskor hideg vízben megmossa az arcát, de igazán sosem tudja, hogy mitévő legyen. Aznap reggel Gaspar hangosan zokogott, a haját tépte, ököllel ütötte a párnát, majd amint lecsillapodott, Juan fölvetette, hogy menjenek le a partra. Gaspar rá is állt, és megkérdezte, itt is olyan hideg-e a víz, mint a tenger Mar del Platánál. Juan elmagyarázta neki, hogy nem, mert ez folyó, és a folyó más, inkább olyan, mint az úszómedence. Nem volt igaz, de legalább hatott. Juan nagyon kívánta az úszást, de gondolta, a fiának sem árt, ha javít valamit azon a kevés úszástechnikáján, amit megtanított neki. Ő nyolcévesen tanult meg úszni, a bátyja felelőtlensége miatt, aki nem tudta, mivel kösse le, aztán egyszer elvitte uszodába. Juan tudta, hogy neki nem volna szabad; az orvosa, Jorge Bradford óva intette minden megerőltető testedzéstől. Bradford sosem szerzett tudomást a délutáni uszodalátogatásaikról, vagy úgy tett, mint aki mit sem sejt; az orvos elég kétértelműen viselkedett vele, hol végtelenül nagylelkű volt, hol meg végtelenül kicsinyes, és gyakran kiszámíthatatlan.

Bradford tanította meg hatévesen bezárkózni, amikor a szívbetegsége után lábadozott; életének számos fontos mozzanata zajlott azon a kórházi ágyon, fájdalom, érzéstelenítések és félelem közepette. Bradford ugyanazt a módszert alkalmazta, amit éjjel ő is megtanított Gasparnak. Bradford doktor operálta meg, amikor már mindenki lemondott róla, ő látogatta mindennap, és örökbe is akarta fogadni azzal az ürüggyel, hogy csak ő tudja megadni számára a szükséges gondoskodást. Elegánsan végrehajtotta a gyermekrablást. Megvásárolta, pénzzel fizetett érte. Kész csoda, mondta a szüleinek, kész csoda, hogy még él, olyan gyógykezelésre, olyan gondoskodásra van szüksége, amit önök az anyagi helyzetükből fakadóan sajnos nem képesek megadni neki. És a szülei belementek.

Akkor éjjel ott a kórházi ágyában Juan nem tudta lehalkítani a hangokat, egész testén érezte a kezek érintését – belül is, kívül is –, hiába hunyta be a szemét, akkor is látta, hogy körbeállják az emberek. És Bradford megérezte, friss vízzel benedvesítette a haját, és nagyjából ugyanazt mondta neki, amit most ő Gasparnak. A gerinced meg a gyomrod közötti hangodat használd, szólj rájuk, hogy menjenek el, és el is fognak menni. Tisztán emlékezett, hogy a mohó tekintetű, sötét szemű férfi vezetésével többször is próbálkozott, mire beállt a csönd, és az intenzív osztály szobája ismét haldoklókkal és sérültekkel népesült be. Bradford végig ott maradt mellette, amíg el nem aludt. Másnap, amikor fölébredt, visszatértek a hangok és a képek, de Bradford is ott volt. Megint elmagyarázta neki, hogy mit csináljon, és Juannak első próbálkozásra sikerült. Aztán Bradford megkérte, mesélje el, mit látott. Juan pedig sorolta: fölébredt, és a reggelijével ott ült az asztalnál vagy az ágyban egy hulla; a rajta nevető szájak, a kéz az arcán, amitől éjjel nem kapott levegőt; a madarak meg rovarok direkt a fejének röpködve támadtak rá, amikor kiment az udvarra, és két kicsi arc nézte a kő alól, amellyel édesanyja a hátsó melléképület ajtaját szokta kitámasztani. Elmesélte a szüleinek is, de ők szemlátomást nem értették. Bradford viszont igen.

A szülei féltek tőle, próbálták nyugtatni, elterelni a figyelmét. Luis bátyja más volt. Ő is megijedt, de próbált segíteni. Egyre csak azt mondogatta, hogy gondoljon másra. Megtanította úszni.

Most neki kell megtanítani a fiát, de előbb egyedül szeretne úszni a folyóban. Autóval kimentek a városi fürdőhelyre, nagyon szép volt, tiszta, és szinte teljesen üres. Gaspart leültette a fűbe egy fa alá, a fagylaltozó közvetlen közelébe. Egy műanyag pohárba töltött neki szódát, azt mondta neki, fiam, apu most elmegy úszni, de ha bárki is a közeledbe merészkedne, az meg fogja keserülni, úgyhogy ne aggódj. Ne mozdulj innen, mert megtalállak, aztán tudod, mi lesz a folytatás.

A vízbe menet összetalálkozott egy párral, akik kifelé tartottak. A nő szép volt, egyrészes kék fürdőruhát viselt, és köszönt neki; a férfi kicsit agresszívan nézett rá, és derékon kapta az asszonyát. Mind a ketten leplezetlen kíváncsisággal bámulták a mellén a sebhelyet. Juan nem törődött vele. Negyedórát úszott, épp csak annyit, nehogy túlságosan kimerüljön. Tovább is bírta volna, de mivel utána vezetnie kellett, nem akart kifáradni. A folyó ezüstösen csillogott a napsütésben, de a víz kissé zavaros volt. Egy darabig lebegett, mielőtt kiment; fiából a nyugalmon kívül mást nem érzett. Mikor a víz már csak a térdéig ért, intett Gasparnak, kiabált neki, gyere be, meg kell tanulnod, vesd le a pólódat meg a cipődet. Fölfektette Gaspart a vízre, és kicsit lehajolt. Foglak, mondta neki, amikor észrevette, hogy a fiú félelmében összehúzza magát, nehogy elsüllyedjen. Kalimpálj a lábaddal, biztatta, fröcskölj le, csapjál zajt.

Volt valami abban a délelőtti hőségben, a fiú síkos bőrében, ahogy a kezében tartotta, amitől Rosariót ott érezte maga mellett, és eszébe jutott, amikor Angliában voltak, ott a mezőn majd megfagyott, eszébe jutott, amikor énekelt neki, tonight will be fine, ahogy táncolt egy David Bowie-nótára, és panaszkodott, hogy sose adnak jó zenéket a rádióban, a nyakára, a mellére, ami nagy volt, de sosem viselt melltartót, még Gaspar születése után sem, és amikor reggelente ébresztgette, Rosario meg nyöszörgött, hagyjál aludni, aztán kis idő múltán átölelte, ő meg fölemelte a lábát, Juan vállára tette, ő pedig a nyelvével meg az ujjával simogatta, amíg be nem nedvesedett.

Nem találta Rosariót. Látta azt a szegény állapotos nőt ott a szállodában, látta a nap mint nap meggyilkolt százakat, de csak nem akadt rá közöttük. Már akkor elveszítette, amikor még élt, egyszer, szinte csak úgy viccből, egy regényhőst utánozott, ne hagyj magamra, haunt me, nincs spanyol kifejezés erre az igére, haunt, nem elvarázsolni, nem megjelenni, hanem egyszerűen haunt, spanyolul nem lehet mondani, hogy kísérts engem. Rosario sose vette komolyan. Logikusabb lett volna persze, ha ő hal meg előbb, nevetséges, hogy még mindig életben van.

Néha az is megfordult a fejében, hogy Rosario elbújt. Vagy hogy valami nem hagyja, hogy közelebb jöjjön. Vagy túl messzire ment el.

– És most?

– Most pedig dugd a fejedet a víz alá. De ne fogd be az orrodat.

– Megfulladok.

– Dehogy fulladsz!

A parton gyakorolták a lélegzetvételt. Gaspar teleszívta a pofiját levegővel, Juan pedig kezdte már érezni a halántékán az összetéveszthetetlen fájdalmat. Túl sok időt töltött a napon. De eldöntötte, hogy addig innen nem mennek el, amíg a fiú meg nem tanulja, hogyan tartsa benn a levegőt.

Visszamentek a fa alá, töltött magának hideg szódát, tett bele néhányat a jégkockákból is, melyek már a víz színén úszkáltak a hűtőtáskában. Bevett két gyógyszert, és a fa tövének dőlve várta, hogy csillapodjon a fájdalom. Lüktetett a feje, de legalább elfogadhatóan, kicsit lassan.

– Nem is fulladtam meg – szólalt meg hirtelen Gaspar.

– Látod. Könnyű az úszás, hamar bele fogsz jönni.

– Föl fogsz ébredni?

– Nem is alszom, csak pihenek.

– Kérsz egy szendvicset?

– Nem, nemsokára úgyis ebédelünk. Délután pedig találkozunk majd Talival.

– Én csinálhatok magamnak egy szendvicset?

Tali házához a régi, használaton kívüli, rozsdaette híd a legjobb támpont, az odáig vezető úton a Litoral tartomány megállíthatatlanul burjánzó növényzete mindent beborít liánjaival, virágaival. Aztán a hídhoz érve felbukkan az Ördög Kápolnája, ott már csak jobbra kell fordulni a földúton, amely esős időben sártengerré változik. Valójában a kis kápolnánál kezdődik Colonia Camila falu. Tali nagyon szeretett azon a kétszáz lelkes kis településen lakni, ahol összesen két bolt működött.

Tali félig Juan sógornője volt, Rosario apjának a szeretőjével közös lánya. Anyja, középosztálybeli létére, falura költözött Corrientesből, megalapította a Szent Halál Templomát, és az egész környéken híres volt mint gyógyító és ritka szépség. Nagyon fiatalon meghalt – Juan és Rosario tudta, hogy bár megbetegedett, halála korántsem volt természetes –, de Adolfo Reyes tényleg szerette, és mivel nagy szentképgyűjtő volt (így is ismerkedtek meg), megőrizte a templomát. Tali most továbbvitte anyja örökségét, aki az ő szemében csak „őrangyal” vagy „fogadalmas” volt. Rosarióval berendeztek Asunción Népművészeti Múzeumában egy termet a Szent Halálnak, része is lett az állandó kiállításnak. Elismerést is kaptak érte, a legjobb Paraguayban, a tartományban, és valószínűleg az egész világon is.

Tali szentélyében évek óta rendeztek félig illegális népünnepélyeket. Colonia Camila távol esik minden várostól, viszont a folyóhoz közel van, de különös módon nincsen se fürdőhelye, se kikötője, így aztán ott viszonylag nyugodtan hódolhattak a kultusznak, melyet az egyház nem nézett jó szemmel, és félelmet, bizalmatlanságot gerjesztett. Az utolsó időkben Tali szentélyét diszkrét csönd övezte. Tudott róla, hogy egyes katonák házi oltárokat rombolnak le a razziák során, időnként a tulajdonosokat elhurcolják, és merő hatalomfitogtatásból néhány éjszakára bent tartják őket a kapitányságon. Tali gazdag, jó kapcsolatokkal rendelkező ember lánya, őt nemigen bánthatták, de azért nem ártott az óvatosság.

Adolfo Reyes megvásárolt több hektárnyi területet a templom meg a lánya háza körül, mert az Ördög Kápolnája, amelyet don Lorenzo Simonetti épített, szintén azon a területen állt. Építője olasz bevándorló volt, és rejtélyes módon sosem került rá sor, hogy fölszenteljék. Tali mindig éjjel takarította, petróleumlámpával világított. Sokan látták az ablakában a fényeket, így terjedt a mendemonda, szájról szájra adták, hogy mi minden történik a falai között, pedig semmi sem volt belőle igaz. Juan nem egyszer bizonygatta Tali előtt is, meg az apja előtt is, hogy a templom különös hely ugyan, de nem látogatják. Adolfo Reyes szeretett viccelődni, nem érte be ennyivel; kitalált hangokat, újabb és újabb történeteket, úgyhogy a végén már nem lehetett tudni, mi kitaláció, és mi a puszta történeti tény az isten háta mögötti faluval és kápolnájával kapcsolatban.

Lorenzo Simonetti özvegyen, nyolc gyermekével érkezett Corrientesbe Olaszországból. 1904-ben, egy esztendővel azután, hogy letelepedett Colonia Camilában, az egyházi hatóságok engedélye nélkül kezdett hozzá a kápolna építéséhez. Kézműves volt: Argentína legnemesebb fájából, urundayból faragta meg a Szűzanyát, és a szülésben meghalt felesége arcvonásait igyekezett megörökíteni benne. Ezen kívül is minden egyebet ő csinált, a kőművesmunkát, a padokat, a környékbeliek segítségével még a kezdetleges ólomüveg ablakokat is. A harangot egy honfitársa hozta Olaszországból. Az oltárt bádogvirágokkal és növénymintázattal díszítette. Az őserdőben, a határszélen állt a templom, közel Brazíliához és Paraguayhoz.

Don Lorenzo apait-anyait beleadott a sekrestye falába. Ott kapott helyet a mesterműve, mely nemcsak a környékbeliek félelmének, hanem valószínűleg annak is okává lett, hogy a templom sosem kapott jóváhagyást a főegyházmegyétől. A fafaragvány jó állapotban maradt, az idő múlásával csak a színei koptak meg itt-ott. A pokol látomása, oltárképbe ágyazott intelem: aránytalanul nagy fejű, görbe lábú gyerekek járnak rituális táncot örömtüzek körül, sárkányokkal meg viperákkal játszadoznak. Meztelen nők, derekukra láncolt kígyókkal. Önkívületet sugárzó arcok, örökké nyitva tartott kerek szemek, újabb csúszómászók és főleg békák, a tíz egyiptomi csapásra utaló varangyok között. Az utolsó ítélet jelenetét egy könyvön ülő férfi zárja, aki szenvtelen arccal figyeli a borzalom képeit.

Miután Simonetti elkészült a munkával, szerette volna a főegyházmegyének adományozni a templomát, ám miután két pap lejött hozzá megnézni, visszautasították az ajánlatát. Újabb tárgyalások, újabb elutasítások következtek. Természetesen bürokratikus okokra hivatkoztak, de senki nem volt hajlandó elhinni ezt a magyarázatot. Azt mondták, az oltárkép a legendabeli Salamancát idézi, a boszorkányok meg a sátán gyűlését, a félvér népek boszorkányszombatját. Szerintük don Lorenzo is részt vett azokon a Szertartásokon. Simonetti még halálában is bizonygatni igyekezett műve szakralitását. Talán fogadalomból hozta a nagy áldozatot – idős nem volt, de betegnek elég beteg –, hogy Colonia Camilából elzarándokolt Goyába, hogy ott találkozzon az egyházi hatósággal. Mikor visszatért, lefeküdt pihenni, és másnap reggelre halott volt.

Colonia Camila legnagyobb üzletében, amelyikben egy kis étkezde is van, mesélik, hogy látták Simonetti fekete ruhás kísértetét, amint Goya felé tart. Mendemondák keringenek a sötét kongregációról is, akik az oltárnak hátat fordítanak, és az utolsó ítélet oltárképe előtt hajtanak térdet.