UNGVÁRY KRISZTIÁN

BEUGRÁS

MAGYARORSZÁG HADBA LÉPÉSE
A SZOVJETUNIÓ ELLEN

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak.

A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Majtényi György: Egyetértés Vadásztársaság

Majtényi György: K-vonal

Majtényi György: Kádárné és Kádár

Medgyesi Konstantin: Apagyilkosság

Ungváry Krisztián: A Mindszenty-mítosz

Ungváry Krisztián: Kiugrás a történelemből

© Ungváry Krisztián, 2024

© Open Books, 2024

A térképeket készítette: Faragó Imre

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Pozsik László

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-460-4

ISSN 2786-362X

A fotók forrásai

Borítófotó: Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ; Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ; Magyar Filmiroda Rt.

15. oldal: Magyar Filmiroda Rt., Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

26. oldal: Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

38. oldal: Brunhuber Béla udvari és kamarai fényképész, Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

47. oldal: Halmi Béla, Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

51. oldal: Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

54. oldal: Staatsarchiv Hamburg, 622-1/151, A Schramm család iratai, L-319

77. oldal: Bojár Sándor, MTVA Sajtó- és Fotóarchívum

87. oldal: Fortepan, adományozó: Francia Nemzeti Könyvtár

110. oldal: Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

169. oldal: Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

188. oldal: Magyar Nemzeti Múzeum Közgyűjteményi Központ

„Nem kell sietnünk, mert minél később lépünk akcióba, annál kedvezőbb lesz a helyzetünk”{1}

(Galeazzo Ciano)

Tartalom

Valóban nem volt alternatíva a Szovjetunió elleni hadba lépés elkerülésére?

Bevezető és historiográfiai áttekintés

A Magyarország mozgásterét befolyásoló háromhatalmi egyezmény

Magyarország felkészülése a Barbarossa hadműveletre

Döntés(ek) a hadba lépésről és annak mikéntjéről – tágabb kontextusban

Sztójay Döme és Bárdossy László táviratai

Az állítólagos német nyomásgyakorlás

Németország politikája más potenciális szövetséges országokkal szemben

A területgyarapodás mint a magyar magatartást meghatározó tényező

1. A megszerzett területek megtartásának kérdése

2. A remélhető további területgyarapodások

3. A hadba lépés és a magyar közvélemény

4. Erdély és a szovjet–magyar viszony

A kassai bombázás

A Szovjetunió háborús tervei és Magyarország

Következtetések

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

Levéltári források

Valóban nem volt alternatíva a Szovjetunió elleni hadba lépés elkerülésére?

Arról, hogy Magyarország második világháborús részvételének lett volna alternatívája, abban az értelemben, hogy teljesen ki lehetett volna maradni a konfliktusból, a magyar történettudományban nincs és nem is volt vita: az ország geopolitikai helyzete és a konfliktus mértéke egyaránt olyan volt, hogy az ország nem maradhatott abszolút érintetlen. Arról azonban, hogy Magyarország hadba lépése a Szovjetunió ellen 1941-ben szükségszerű és elkerülhetetlen volt, már egyáltalán nincs ekkora konszenzus. Munkám több feladatra is vállalkozik. Egyrészt arra, hogy egy eddig nem kellően kiértékelt, ámde kulcsfontosságú forráscsoport segítségével bizonyítsa: a német diplomácia nemhogy akarta volna 1941 első felében Magyarország háborús részvételét, hanem kifejezetten ellenezte azt. Másrészt arra, hogy rávilágítson: a német nyomásgyakorlás ezt követően sem volt annyira egyértelmű, ahogyan a kutatók jelentős része feltételezi. Az eddigi kutatás ugyan sok részletet feltárt, azonban a magyar résztvevők informáltsága, a különböző döntések egyes mozzanatai máig homályban maradtak, amit csak növelt az a sok torzítás, amely a kérdés tárgyalását a pártállami időszakban{2} és azóta is{3} terheli. Ezen túlmenően pedig szükségesnek láttam azoknak az elvi kérdéseknek a vizsgálatát is, amelyek a hadba lépés, a visszacsapás és a hadüzenet kifejezésekhez kötődnek.

A kérdés elemzése egyúttal arra is alkalmas, hogy bemutassam: hogyan és mennyiben érdemes kényszerpályáról, determináltságról beszélni akkor, amikor a megvalósulttól eltérő alternatívák mint lehetőségek az adott korban nagyon is léteztek, és ezekről maguk a politikai döntéshozók is tudtak, mivel ők szintén foglalkoztak az elemzésükkel – kivéve sajnálatos módon a kormányzót, akinél az elemző tevékenység nem állapítható meg.{4}

Bevezető és historiográfiai áttekintés

A kérdés először Bárdossy László népbírósági perében merülhetett volna fel, annál is inkább, mert az eljárás alapvetően a hadba lépés(ek) körül forgott. Maga a per számos szempontból nem felelt meg egy jogállami eljárással szemben támasztható követelményeknek, és bizonyos tekintetben még a népbírósági perek közül is kilógott. Bárdossy tudatosan vállalta a rá kirótt szerepet, emiatt viszont vallomásaiban nemhogy nem tárta fel az igazság minden szeletét, hanem éppenséggel olyan politikai felelősséget is magára vállalt, amelyet nem kellett volna.{5} Azt azonban a tárgyalás során ő is elismerte, hogy a Szovjetunió megtámadása „nem volt végzetszerűen elkerülhetetlen”{6} – bár másutt épp azt fejtegette, hogy a nyomás „atmoszferikus” volt.{7}

Utóbbi kijelentés azonban egy olyan világban, amelyben a magyar diplomáciai apparátus minden egyes rezdülést igyekezett írásban dokumentálni, arra utal, hogy a nyomás forrását nem a német–magyar kapcsolatok forrásvidékén, hanem inkább Magyarországon belül kell keresni. Mindezt maga Bárdossy is így minősítette az elsőfokú tárgyalás végén elmondott beszédében: „A német politika tehát arra törekedett, hogy a magyar kormány kénytelen legyen – ha másként nem, az antibolsevista közvélemény és a hadsereg nyomására – a háborúban részt venni anélkül, hogy ezért előre ellenszolgáltatást köthessen ki a birodalmi kormánytól.”{8}

Az ügy paradoxona, hogy a hadba lépéssel kapcsolatos és e kötetben bemutatott dokumentumok első és szelektív olvasásra a Bárdossy-per során a volt miniszterelnököt elvileg súlyosan terhelhették volna, hiszen ha azért volt német nyomás, hogy Magyarország ne lépjen be a háborúba, de ez mégis megtörtént, akkor azok felelőssége, akik erről döntöttek, hatványozott. Ám minden hadba lépést vizsgáló személy óhatatlanul azzal szembesült, hogy Bárdossynak a folyamatban csak mérséklő szerep jutott. A Bárdossy-per vádlói (pontosabban a per koreográfiáját elsősorban meghatározó kommunista párt) a Horthy-rendszert kívánták a vádlottak padjára állítani, Horthy személye nélkül. A kormányzót azért kellett kihagyni a vádlottak közül, mert ő Magyarországon ekkor még igen népszerű volt, az Ideiglenes Nemzeti Kormány elnöke és két minisztere is Horthy tábornokaként szolgált korábban, a túl hamar megfogalmazott vád tehát súlyos politikai problémákat okozott volna – már azzal is, hogy gyorsabb hatalomátvételi menetrendet sugallt, mint amit Moszkva valójában kívánt.{9}

Maga Bárdossy a Sztójay Dömével váltott – és ebben a munkában részletesen ismertetett – távirataira nem hivatkozott, mert maga is tudta, hogy amennyiben ezt teszi, akkor Horthy menthetetlen helyzetbe kerül. A dokumentumok a későbbiekben sem keltették fel a kutatók figyelmét: akik Bárdossy rehabilitálásán fáradoztak, azok megelégedtek a publikált források használatával, akik viszont még 1990 előtt ezeket a forrásokat részlegesen kiadták, nem voltak (vagy nem lehettek) érdekeltek abban, hogy a Bárdossyra kedvezőbb fényt vető tények is előtérbe kerülhessenek.

E kötet nem vállalkozik a Bárdossy-per elemzésére, mivel az jól feldolgozott.{10} Vizsgálatunk fókuszában a következő kérdéscsoport áll: mit gondolt a hadba lépésről a magyar vezetés, volt-e német nyomásgyakorlás, ha igen, akkor milyen irányú, és ebből mit regisztráltak a magyar döntéshozók, illetve milyen mozgástér merülhetett fel előttük? Emellett vizsgálatom kiterjed a hadiállapotba kerülés jogszerűségének kérdésére, illetve magára a magyar döntéshozatali mechanizmusra is, mivel a szakirodalomban mindkét kérdésben ellentmondásos és részben megalapozatlan állítások szerepelnek.

BÁRDOSSY LÁSZLÓ (1890–1946), 1941–1942 KÖZÖTT MAGYARORSZÁG MINISZTERELNÖKE

A kérdés historiográfiájának első darabja mindenképp Szent-Iványi Domokos Magyarország külpolitikájáról írt kézirata, amelynek bizonyos elemei későbbi forrásközlésekben is megjelentek. Ezt a kéziratot az érintett még Teleki Pál miniszterelnök megbízásából kezdte el összeállítani; munkája gyakorlatilag a fontosnak ítélt dokumentumok rövid összekötő szöveggel ellátott másolatából áll. A kézirat forrásértéke igen jelentős, mert sok olyan dokumentumot is idéz, amelynek eredetije ma már nem lelhető fel. Nem lehet azonban eltekinteni attól, hogy mind Teleki, mind Szent-Iványi érdekelt{11} volt abban, hogy kidomborítsa a „német nyomás” tézisét, ezért akkor, amikor a szerző nem konkrét dokumentumokat idéz, hanem a saját álláspontját rögzíti, illetve forrásmegjelölés nélkül közöl információkat, szükséges a források kritikai vizsgálata.{12}

A Horthy-korszakról írt monumentális művével a kutatást évtizedeken át meghatározó brit történész és kortanú, Carlyle A. Macartney, aki közvetlenül 1945 után a magyar és a német politika számos kulcsfontosságú szereplőjével is beszélt, maga is arra a következtetésre jutott, hogy az ügyben nem állapítható meg német politikai nyomásgyakorlás – annak ellenére, hogy Horthy neki már 1945-ben ezt említette, és e mellett a verzió mellett tartott ki emlékirataiban is.{13} A német történetírókat érthető módon elsősorban nem a magyar mozgástér kérdése foglalkoztatta. Andreas Hillgruber 1965-ös alapvető műve, a Hitlers Strategie. Politik und Kriegsführung 1940–1941 szerint Hitler már csak nemzetiszocialista indoktrináltsága miatt is a „periferikus területekre szánt segédcsapatokat leszámítva nem volt érdekelt szövetségesek bevonásában”,{14} és ezért Magyarországgal nem számolt. Jürgen Förster{15} és Manfred Nebelin{16} is azt állapította meg, hogy Hitler nem tervezte Magyarország bevonását a hadműveletbe.

Juhász Gyula 1964-es monográfiájában úgy ítélte meg, hogy Hitler semmit sem követelt, de azönkéntes felajánlkozást szívesen vette volna”.{17} A későbbiek során gyakorlatilag minden más kutató a Juhász által összegyűjtött és 1962–1982 között Diplomáciai iratok Magyarország külpolitikájához (a továbbiakban DIMK) címmel öt kötetben kiadott forrásközlést használta. Sajnos ez a forráspublikáció az 1941. június 28. után keletkezett iratokat már nem dolgozta fel (erről a későbbiekben még lesz szó), és emiatt több fontos momentum elkerülte a kutatók figyelmét.

A Bárdossy-pert polemikus éllel és a túlélő indulataival feldolgozó Perjés Géza,{18} valamint Jaszovszky László{19} fontosnak tartotta a vélelmezett „német nyomást” – bár Jaszovszky ezt már nem látta kényszerítő erejűnek. Külső és belső okok együttes hatása mellett érvelt Olasz Lajos is.{20} Ezzel szemben a külső okok tekintetében Dombrády Lóránd,{21} Pritz Pál{22} és Romsics Ignác{23} más véleményre jutott – az 1941 júniusi német nyomást nem értékelték döntő tényezőnek.{24} Pritz számos írásban foglalkozott a kérdéskörrel, legutóbbi tanulmányában pedig azt állította, hogy Hitler felismerte: a magyar fél belső okok miatt amúgy is kénytelen lesz csatlakozni a hadművelethez, és ezért teljesen felesleges aktívan tenni, pláne ellenszolgáltatást kínálni érte.{25}

A Magyarország külpolitikáját feldolgozó Czettler Antal szintén arra a következtetésre jutott, hogy nem volt „elháríthatatlan német nyomás” annak érdekében, hogy Magyarország belépjen a háborúba.{26} Ám azt a kérdést, hogy volt-e német nyomás annak érdekében, hogy Magyarország ne lépjen be a háborúba, ők sem vizsgálták. Zeidler Miklós a magyar külpolitika választási lehetőségeit feldolgozó tanulmányában a kérdést alapvetően nem csupán egyes egyéni döntéseken keresztül, hanem komplexebb, hosszabb távon értelmezhető struktúrákban vizsgálta. A diplomáciai mozgásterek szempontjából úgy ítélte meg, hogy az ország legkésőbb Jugoszlávia megtámadásával olyan (kényszer)pályára került, amiről nem tudott letérni, és ebből a szempontból a Szovjetunió elleni hadba lépést végső soron elkerülhetetlennek ítélte (ezt a következtetést Dombrády és Pritz korábbi munkái is tartalmazták).{27} Zeidler elsősorban az 1940. szeptember 27-én megkötött német–olasz–japán háromhatalmi egyezményt tartja döntőnek, amelyhez 1940. november 20‑án Magyarország is csatlakozott. Az egyezmény kölcsönös segítségnyújtást írt elő abban az esetben, ha a hatalmak bármelyikét egy harmadik ország által nem provokált támadás éri.

Tágabb keretben Szakály Sándor próbálta értelmezni ezt a kérdést, és ahogyan egy cikkgyűjteményének címadása,{28} pontosabban az arra adott válasza is jelezte, szerinte a történteknek egyáltalán nem volt alternatívája.{29} Ezt a nézetét egy másik írásában azzal alapozta meg, hogy szerinte a magyar politikai és katonai vezetés között nem álltak fenn áthidalhatatlan ellentétek.{30} A háborúba lépés kényszere kapcsán azonban ennél is tovább menve, szó szerint azt fogalmazta meg, hogy amennyiben Magyarország nem lép be már 1941-ben a háborúba, akkor „a leigázott államok egyike” lett volna, vagyis a vonakodás még abban az évben német megszállással járt volna.{31}

Ám az összes ezzel kapcsolatos eszmefuttatás – amelyet Szakály sajnálatos módon mindmáig nem fejtett ki részletesen – három okból is sántít, azon túlmenően, hogy a források egyáltalán nem igazolják azt, hogy a politikai és a katonai vezetés között csak csekély véleménykülönbség lett volna a hadba lépés kérdéséről. Egyrészt azért, mert egy elvetélt (és a következő bekezdésben részletezett) kísérletet leszámítva eddig senki sem vette magának a fáradságot, hogy részleteiben megvizsgálja, Berlinből milyen üzeneteket kapott a magyar külpolitika és ezeket az üzeneteket hogyan értelmezte. Másrészt azért, mert az alternatívanélküliséget képviselők meg sem próbálják a magyar helyzet tágabb kontextusban történő értelmezését, holott Bulgária a magyarhoz hasonló helyzetben volt, de mégsem lépett be a háborúba a Szovjetunió ellen – beérte azzal, hogy kikötők átengedésével és más logisztikai eszközökkel segítette a német csapatokat, valamint tehermentesítette a Wehrmachtot a Balkánon azzal, hogy megszállta Jugoszlávia egy részét. Végül pedig azért sem igaz a korai német megszállás víziójával való érvelés, mert az ezt hangoztatók adósok maradnak állításuk alátámasztásával. Németország csakugyan megszállta több szövetségesét, de sohasem csupán azért, mert így akart volna komolyabb kollaborációt elérni – a megszállás kiváltásához magasabb biztonságpolitikai megfontolásokra is szükség volt. Egy megszállási akció egyébként az esetek egy részében nem növelte, hanem csökkentette az érintett ország kollaborációs hajlandóságát, illetve a befektetett erők és a megszerzett erőforrások egyenlege szempontjából nem mindig volt rentábilis. Annak ellenére, hogy az olasz vagy a szlovák politika egyáltalán nem tett meg mindent, amit a német fél elvárt tőle, ezekben az országokban megszállásra éppen ezért mindig csak akkor került sor, amikor területüket az ellenség katonailag is veszélyeztette. Megjegyzendő, hogy ez Magyarország esetében sem volt másképp: 1944. március elején a szovjet csapatok már elérték a Kárpátok északkeleti lejtőit, és az adott helyzetben Németországnak egyszerűen nem volt más választása, mivel a bizonytalan szövetséges okozta kockázat ekkortól már nem volt vállalható. Nem politikai, hanem katonai szempontok döntöttek tehát. Bulgária esetében pedig annak ellenére sem szállták meg az országot a német csapatok, hogy III. Borisz cár, illetve utóda nem vállalták a Szovjetunióval szembeni háborút.

A Diplomáciai iratok Magyarország külpolitikájához című impozáns forrásgyűjtemény öt kötetben dolgozta fel és tette közzé az 1936 és 1941. június 26. között keletkezett legfontosabb forrásokat. Ez a publikáció a megjelenése óta a legtöbb szerző számára pótolta az eredeti iratok felkutatását, sőt mivel a sorozat 1982-ben megjelent V. kötete a magyar hadba lépéssel zárult, szinte az összes kutató úgy gondolta, hogy a hadba lépés szempontjából az ezt követő dokumentumokat már nem kell megvizsgálnia; a kérdés ugyanis az V. kötettel teljesen feltártnak tűnt. A szerkesztők tervezték egy VI. kötet kiadását is (minden bizonnyal a magyar diplomácia teljes háborús történetét fel kívánták dolgozni), ám erre nem került sor.{32} Ebben szerepet játszhatott Juhász Gyula 1993-as halála is. A tervezett VI. kötet anyaggyűjtése mindenesetre megkezdődött, és Juhász Gyula hagyatékában maradt. Az azóta szintén elhunyt Juhász Gyulánénak köszönhetem, hogy ezt a mindmáig nem publikált forráscsoportot másolatban megkaptam és kutatni tudtam.{33} A kérdéses dokumentumok egy részét az 1961-ben megjelent Magyarország és a második világháború című forráspublikáció{34} közölte ugyan, de azokat, amelyek Bárdossy Lászlóra jó fényt vethettek volna, részben kihagyta.{35}

Érdemes egyébként a „nem volt alternatíva” tézis kapcsán szembeállítani egymással a német hadvezetés, illetve diplomácia elvárásait és az egyes országok erre adott reakcióit. Amennyiben ugyanis ezt tesszük, akkor rögtön láthatóvá válik, hogy Németország mindig csak részlegesen tudta érvényesíteni igényeit – és ezt az is bizonyítja, hogy minden esetben voltak tárgyalások a felek között. Magyarország esetében a Szovjetunió megtámadása és Magyarország német megszállása között 33 hónap telt el. Ebből csak 15 hónapon át küzdöttek magyar csapatok a fronton,{36} holott a német félnek az lett volna az érdeke, hogy a magyar katonai jelenlét a fronton is folyamatos legyen. 1941 novemberétől 1942 márciusáig, illetve 1943 márciusától 1944 februárjáig egyetlen magyar alakulat sem teljesített frontszolgálatot. Amennyiben a bevetett erők nagyságát nézzük, akkor is azt állapíthatjuk meg, hogy a honvédség túlnyomó részét nem vetették be, és a rendelkezésre álló fegyverzetnek is csak kb. a felét használták fel ez alatt az idő alatt – annak ellenére, hogy Wilhelm Keitel, a német Wehrmacht főparancsnoka már 1942. januári budapesti látogatásán majdnem a teljes honvédség bevetését akarta elérni. Ehhez képest a magyar fél nemcsak a seregtestek számának igen jelentős csökkentését érte el, hanem azt is, hogy „hadosztály” elnevezéssel a tényleges háromezredes szervezeti struktúrához képest két ezredre csökkentett seregtestek induljanak a frontra. Innen nézve a 2. hadsereg kilenc hadosztálya valójában csak hat hadosztálynyi erőt képviselt, és ezt a német félnek tudomásul kellett vennie.{37} Nyilvánvaló, hogy Keitel, illetve Ribbentrop alkupozíciója teljesen más lett volna akkor, ha úgy jönnek Budapestre, hogy azt megelőzően Magyarország egyetlen katonát sem küld a szovjet frontra.

A német „nyomás” tézis azért is félrevezető, mert amennyiben ezt a körülményt tesszük meg kizárólagos vagy legfontosabb tényezőnek, akkor felmerül a kérdés, hogy mikor és miért lehettek a magyar–német kapcsolatrendszerben olyan periódusok, amikor a magyar felet nem szembesítették konkrét német követelésekkel. Példa erre az a kérdés, hogy miért nem kért a német hadvezetés már 1941 novemberében újabb magyar csapatokat a frontra.{38} Német szempontból épp ez az időszak vált minden korábbinál kritikusabbá, hiszen a Barbarossa terv eredeti forgatókönyve szerint már el kellett volna foglalniuk Moszkvát, miközben 1941 novemberétől egyre jobban látszott a támadás elakadása. Ugyanez a probléma fokozottan felmerülhetett volna 1943 márciusától, amikor döntés született a 2. magyar hadsereg hazahozataláról. Ezt követően a német fél egy teljes évig évig mégsem tudta elérni újabb csapatok kiküldését a frontra, holott nagyon is szüksége lett volna rá. Mindez két okból maradt el: egyrészt azért, mert a magyar kormány elzárkózott ilyen kérések teljesítésétől, másrészt pedig azért, mert a német fél nem tudott volna a kérésért cserébe semmit ajánlani, így nem is támasztott újabb kéréseket. Végül szerepet játszhatott az a megfontolás is, hogy néhány rosszul felszerelt hadosztályért „nem éri meg” olyan politikai feszültségeket vállalni, amelyek a sokkal fontosabb gazdasági együttműködésre árnyékot vethetnének.

Számtalan olyan eset lenne felsorolható, amikor az erősebb politikai partner számára jó lett volna valamilyen magyar reakció, ám ennek kiváltása érdekében az erősebb fél mégsem kísérelt meg nyomást gyakorolni. A nyomásgyakorlás elmaradása soha nem azért történt, mert az erősebb fél tekintetbe kívánta venni a gyengébb szempontjait, hanem azért, mert tisztában volt azzal, hogy bizonyos dolgokat egyszerűen irreális követelnie. Így Németország vezetése 1944‑ig pontosan tudta, hogy felesleges volna követelnie Magyarországon az eutanáziaprogram bevezetését, holott amennyiben Magyarországon is meggyilkoltak volna néhány tízezer kórházi ápolásra szoruló beteget, az általuk lekötött orvosi kapacitást, illetve elfogyasztott élelmiszert mind a háború szolgálatába lehetett volna állítani. Az ügy mégsem merült fel, mégpedig azért, mert hiányoztak azok a magyarországi szereplők, akik egy ilyen politikai programot felvállaltak volna, borítékolható volt az egyházi és a politikai ellenállás, és az esetleges nyereség is eltörpült volna az akció politikai költségeihez képest. Hasonló okokból volt tisztában 1944 késő nyaráig a német diplomácia azzal is, hogy sem a teljes magyar hadsereget nem követelheti, sem a teljes magyar költségvetést nem vonhatja el. A teljes magyar hadsereg csak 1944 augusztusában lépett be a háborúba, és a magyar költségvetésnek is „csak” a fele volt az, amit a német megszállás után fizetetlen export formájában Németország kivont a magyar gazdaságból.{39}

Ugyanez állapítható meg olasz és román relációban is. Hiába akarta a német hadvezetés elérni ezen országok nagyobb aktivitását a keleti fronton, Olaszország egészen minimális katonai hozzájárulással ki tudott bújni ez alól,{40} Románia pedig még 1944 augusztusában is, amikor már az ország területén folytak a harcok, két teljes hadseregnyi erőt tudott a hátországban tartani, holott a német hadvezetés számára mi sem lett volna fontosabb, mint ennek bevetése a Vörös Hadsereggel szemben. Hitler tehát még azt sem tudta elérni, hogy a román haderő döntő többsége ott állomásozzon, ahol azt ő szeretné. Érdemes megnézni a kérdés másik oldalát is, hiszen 1944 augusztusában magyar részről a román határ mellett nem állomásoztak komolyabb erők – a magyar vezérkar ugyanis sokkal nagyobb mértékben engedelmeskedett a német elvárásoknak, mint a román, miközben a német félnek semmivel sem voltak jobb adui a magyar vezetéssel szemben. Az alternatívanélküliség állítása egyébként még a németeket szinte mindenben kiszolgáló Sztójay-kormány esetében is megdől: például azzal, hogy Németország hiába követelte Magyarországtól minden német nemzetiségűnek tekinthető hadköteles átengedését, a magyar kormány a kérdéses kétszázezer főből csak nyolcvanezer besorozását engedélyezte, a többséget hadiipari és egyéb érdekekre hivatkozva visszatartotta.{41} Mindez ékes bizonyítéka annak, hogy a német követelések sehol sem valósultak meg száz százalékban, a megvalósulás aránya rendkívül ingadozó volt, és mindig a helyi döntéshozók voltak azok, akik azt végső soron meghatározták. Tehát nagyon is léteztek a német követelésekkel szembeni mozgásterek, és ezeket esetenként sikerült is kihasználni.

Horthy Miklós esetében a szakirodalom már kellő mélységben feltárta, hogy a hadiállapottal kapcsolatos döntése kizárólag impulzív forrásokból táplálkozott, ami egy államférfihoz az ügy súlyát tekintve meglehetősen méltatlan. Azt, hogy a magyar kormány ezt megelőzően milyen információkkal rendelkezett a német szándékokról, leginkább Bárdossy László miniszterelnök és Sztójay Döme berlini magyar követ táviratváltásai világítják meg, amelyeket külön fejezetben közlök. Ezek azért is páratlanul értékes források a kérdés eldöntéséhez, mert amint látni fogjuk, a miniszterelnök és berlini követe közötti vita utóbbit arra kényszerítette, hogy álláspontját a lehető legegyértelműbben fogalmazza meg. Természetesen minden forrást sokféleképp lehet interpretálni, ám a „tények vétója” ennek is korlátokat szab. Az alább ismertetett iratok után nemcsak lehetetlen azt az állítást fenntartani, hogy Németország politikai nyomást gyakorolt volna Magyarországra a hadba lépés érdekében, hanem ennek épp az ellenkezője igaz: volt indirekt német nyomásgyakorlás, de éppen azért, hogy Magyarország ne próbáljon részt venni a tervezett hadműveletben. Másként nem lehet ugyanis értelmezni azt, ahogyan a német fél a folyamatos magyar rákérdezésekre reagált. Az ügy bemutatásához azonban szükséges az előzmények ismertetése is, amire a következő fejezetben teszünk kísérletet.

HORTHY MIKLÓS (1868–1957), MAGYARORSZÁG KORMÁNYZÓJA 1925 KÖRÜL

{1} Galeazzo Ciano olasz külügyminiszter kijelentését lásd Diplomáciai iratok Magyarország külpolitikájához V. kötet 887. sz. dokumentum, 1235–1236.

{2} 1989 előtt tilos volt említeni a szovjet támadási terveket, a kassai bombázás kapcsán pedig csak összeesküvés-elméletek jelenhettek meg.

{3} A téma 1989 utáni problematikus megközelítéseire munkám vonatkozó fejezeteiben reflektálok. Bár ennek a kötetnek nem lehet célja a kérdés közéleti diskurzusainak teljes elemzése, mégsem felesleges utalnom arra, hogy Orbán Viktor 2024. május 17-én azt nyilatkozta, hogy Horthy ki akart maradni a háborúból, de ebbe Magyarországot a környező nagyhatalmak belenyomták.

{4} A kérdés elméleti hátteréhez lásd Gyáni: A történelmi…, különösen 168–222.

{5} Figyelemre méltó, és Horthy jelentős politikai tekintélyére utal, hogy Bárdossy már kezdettől fogva vállalkozott arra, hogy Horthyval szemben magára vegye a hadiállapot politikai felelősségét. A kormányzónak 1944 augusztusában küldött levelében ugyanis azt írta, hogy a magyar kormány nem „kénytelen-kelletlen” határozta el az ország részvételét a Szovjetunió elleni hadjáratban, hanem az adott helyzet igen lelkiismeretes és gondos mérlegelése után. Ez az állítása nyilvánvaló hazugság volt, és csak arra szolgálhatott, hogy Horthyt fedezze (lásd Horthy Miklós titkos iratai…, a továbbiakban HMTI 59. sz. dokumentum, 302.). Ráadásul Bárdossy már elég korán megsejtette, hogy az ügy személyes tragédiája lesz: 1943-ban Illyés Gyulának is megmondta, hogy fel fogják akasztani – lásd Pritz: Az a „rövid”… 227. Ugyanilyen értelemben nyilatkozott Csikós-Nagy Bélának is már 1941‑ben, lásd „Lojálisan csináltam…” 14.

{6} Pritz Pál: Bárdossy… 12.

{7} Pritz Pál: Bárdossy… 127.

{8} Tangl Balázs: Iratok… 169.

{9} A kommunista „menetrend” kérdéseire lásd Ungváry: Magyarország szovjetizálásának…

{10} Bárdossy Lászlóra és perére lásd Pritz: Bárdossy…, valamint az összes eddigi irodalmat összefoglalva Tangl: Iratok… A hadba lépés körülményeire és az 1941. június 26-i minisztertanácsi jegyzőkönyvekre lásd Dombrády: A hadba lépés…, a hadba lépés jogszerűségéről pedig Szente: Magyarország második…

{11} Szent-Iványi a Magyar Testvéri Közösség nevű titkos szervezet tagja is volt, ez a szervezet pedig a kétfrontos harc jegyében a német- és a zsidóellenesség jegyében fogant. A Magyar Közösség történetét – sajnos nem kellően reflektált módon – Szekér Nóra dolgozta fel, lásd Titkos társaság…

{12} A kézirat tendenciózusságára jellemző, hogy értékelése szerint az 1941-es hadiállapot deklarálásáért a német származású vezérkari tisztek felelősek, akik az államfő háta mögött cselekedve a politikai vezetést kész tények elé állították. Azt azonban maga is elismeri, hogy a hadba lépést belpolitikai okok is meghatározták. Lásd Szent-Iványi-kézirat… 656.

{13} Jellemző Horthy párhuzamos valóságaira, hogy emlékiratában azt írta: Hitler 1941. június 21-én keltezett levelében kifejezetten felszólította őt a Szovjetuniónak történő hadüzenetre. A levélben azonban még csak hasonló sem szerepel (szövegét közli DIMK V. kötet 859. sz. dokumentum, 1203–1204.).

{14} Hillgruber: Hitlers… 501.

{15} Boog et al. (szerk.): Der Angriff auf die Sowjetunion… 347–360.

{16} Nebelin: Deutsche Ungarnpolitik…

{17} Juhász: A Teleki-kormány… 345. Hasonló nézetet képviselt Kun: Magyarország második… és Ránki: Magyarország belépése…

{18} Perjés: Bárdossy…

{19} Jaszovszky: Észrevételek…

{20} Olasz: Az 1941. júniusi…

{21} Dombrády: A hadba lépés…

{22} Pritz Pál Bárdossyval és a hadba lépéssel kapcsolatban számos tanulmányt és kötetet is publikált. Ezek felsorolását lásd az irodalomjegyzékben.

{23} Romsics: Magyar sorsfordulók… 143.

{24} Lásd még Pritz: A Szovjetunió elleni…

{25} Pritz: Történelem… 90.

{26} Czettler: A mi kis… 61.

{27} Zeidler: Mozgástér… 196–197., 201.

{28} Szakály: Volt-e…

{29} Szakály: Volt-e… 8., 47., 69., 136. Az alternatívanélküliség okát Szakály részben a bécsi döntések biztosításában, illetve további területi aspirációkban látta. Ennek realitásával tanulmányom későbbi részében foglalkozni fogok. Ugyanezt a nézetet képviselte Szabó A. Ferenc is, lásd Horthy…

{30} Szakály: „Magyarország és a Szovjetunió…” 31.

{31} Szakály: Volt-e… 136.

{32} A forráskiadás elmaradásának gyaníthatóan nem politikai okai voltak, hanem elsősorban az, hogy Juhász munkahelyet váltott, és érdeklődése is más irányba fordult.

{33} Az összes iratot időközben eredetiben is tanulmányoztam, a jelzetek jelenlegi őrzési helyükre vonatkoznak.

{34} Lásd Magyarország és a második világháború…

{35} Így nem szerepelt benne az a Bárdossy-levél sem, amelyben a miniszterelnök arra szólította fel berlini követét, hogy tisztázza korábbi ellentmondó jelentéseit arról, mi is a német elvárás Magyarországgal szemben. Lásd e tanulmány 55. számú jegyzetét.

{36} Ebbe a 2. magyar hadsereg áprilisi felvonulási időszakát is beleszámoltam, amikor harccselekmények még nem is történtek.

{37} A magyar honvédség második világháborús szerepére, illetve a német–magyar katonapolitikai tárgyalásokra lásd Ungváry: A magyar honvédség… 34–35.

{38} Német kérések természetesen léteztek, de a magyar alkupozíciónak köszönhetően 1941 novemberében csak megszálló feladatokra kértek és kaptak is magyar egységeket.

{39} A részletekre lásd Ungváry: A Horthy-rendszer… 566–574.

{40} Sőt az olasz hadsereg jelentős része Afrikában, illetve Szicíliában sem került bevetésre. Olaszország 1941-ben egy expedíciós hadtestet, 1942-ben pedig egy hadsereget küldött a szovjet frontra. Az olasz haderő zöme 1943-ig alapvetően a békehelyőrségekben maradt, illetve az Appennini-félsziget biztosítását látta el. Utóbbin 17, megszálló erőként Jugoszláviában, Albániában és Görögországban pedig további 10 hadtest állomásozott. Az olasz hadsereg hasonló problémákkal nézett szembe, mint a magyar, amennyiben sokkal több mozgósítható katona volt, mint ahányat fel tudtak szerelni. 1943 szeptemberében az olasz hadseregnek 3,5 millió katonája volt.

{41} Tilkovszky: SS-toborzás… 168–169.