Kemény Zsófi

NYELNI

© Kemény Zsófi, 2024

© Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Borítótervező Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-429-1

I.

Május 18.

Dézi kinyomozta, vagy megírtam neki, nem tudom, hol fekszem, és bejött meglátogatni. A kórházi fehér visszaveri a fényt, ettől annyira összehúzta az eleve csík szemét, hogy nem láttam benne a kárörömöt, pedig ott kellett lennie, Dézi is csak ember. Leült mellém, és mesélt, gondolom, az életéről. Mivel kába voltam, és amúgy sem érdekelt igazán, címszavakban emlékszem csak arra, amit mondott. Gyerekkori abúzus, nem vele történt. Zsidó apa, agnosztikus anya, hogy ezek hogy jöttek ide, nem tudom. Túl vagyunk már a zsidó- és ügynöktraumákon, új traumák érkeztek a helyükbe, bár azt még mindig nem értem, Dosztojevszkij hogy tudott a holokauszt ismerete nélkül relevánsat mondani az emberről, de valahogy megoldotta. Hozott magával grillcsirkét, és ott, mellettem nyammogva megette. Vagy nem; le voltam szedálva. A feje fölötti glóriát kis kanárik használták kör alakú ralipályának, de nem biztos. Arra felkaptam a fejem, hogy a görögkatolikus menyasszonyt koronázzák az esküvőn. Amikor ez szóba került, szerintem Dézi a faszomra tette a kezét, de ebben sem vagyok biztos, sőt. Lehet, hogy csak nagyon szerettem volna, hogy odategye. Vagy hogy elvegyem feleségül? Aztán, mi volt még, Balaton déli part, Siófok!, alkoholista mindenki, csak úgy csillogott az a kis csíkszem. Akkor mondta, hogy neki maga a dalai láma volt a protekciója, mert az se mindegy a protekcióban, hogy ki protezsál, hiszen a korrumpált arcokat se olyan könnyű ám átdobni a palánkon! Dézi vörös nagyestélyiben volt, ez szinte biztos, legalábbis így emlékszem. Fehér báli kesztyűvel igazgatta a takarómat, csöpögött róla a grillcsirke zsírja. Feminizmus. Szilikonagy. Már megbánta, hogy feltöltette a száját. Vagy leszívatta? A csíkszemét töltetné fel inkább, hogy kerekebb legyen, ezt én teszem hozzá, neki nem mondtam, mert úriember vagyok, amikor épp nem tudok beszélni a rengeteg agybaszó gyógyszertől a szervezetemben.

Amire viszont egészen tisztán emlékszem, az az, hogy azt mondja, mit mondja, ígéri, hogy elárulja nekem, hol van az Egyetem, amint megtudja.

– Te hülye vagy… ez egy kérdés – próbáltam reagálni a kényelmes, felelősségmentesen kába állapotomban.

– Nem vagyok. Szerintem megérdemled. Láthatóan – egyértelműen a kanülre néz – neked ez a felvételi sokkal fontosabb lett volna, mint a legtöbb embernek, akit pedig gond nélkül fel fognak venni.

– Érdem… nem – próbáltam kifejezni, hogy nem érdemlek meg semmit, az életemet sem, éppen ezért próbáltam meg tíz nappal korábban véget vetni neki.

– De.

– Fűző…

– Mi?

– Alamizsna…

– Ezt mire mondod?

– Pöcegödör…

– Aha, kezdem érteni.

– Fingópárna…

– Most megint elvesztettem a fonalat.

– Belcsín, külbecs…

– Nővér!

– Apostolok…

– Meg fog halni?

Május 22.

Hazaengedtek a kórházból. Pedig kellemes kis időszak volt. Végre nem tudtam elrontani semmit, mert ágyhoz voltam kötve. Végre be tudtam pótolni több évnyi alvást, mert nem maradhattam fenn tovább, mint a szobatársak. Végre nem volt fomóm, mert infúzióval nem lehet kocsmázni. Kiválóan lehet viszont cumshot- és fistingvideókat nézni lenémítva. Külön vicces, amikor Lóránt bácsi épp a klotyó fele csoszog a képernyőd mögött a kopott, valaha Fradi-színű köntösében, biztató mosolyt villant feléd, szegény szomorú fiatal felé, és fogalma sincs, hogy a középtájt laptoppal kitakart része előtt éppen könyékig tűnnek el egy aprócska filippínó nőben.

A zárójelentés mellé untig ismert poénkodás is járt, bár szerintem is szánalmas, hogy a nevem Vigh Teofil. Margó azt akarja, hogy ebbe a naplóba részletesen írjam le a napjaimat és minden negatív gondolatomat. De Margó nem tudja, hogy még neki is csak a negatív gondolataim egynegyedét mondom el. Ha mindet leírnám, felrobbanna a Föld. Pláne kézzel, füzetbe. Ma a 4-6-os villamoson odafelé menet kiesett a nadrágszáramból a tegnapi alsógatyám. Ez két dolgot jelenthet: a végletekig igénytelen vagyok, vagy fogytam a vádlimból. Ha fogytam, annak örülök, mert tisztességes fiatal vagyok, egészséges testképzavarral. Margó nem hitte el, úgyhogy diadalmasan előhúztam a zsebemből az alsógatyát, nézze. Erre annyit kérdezett, hogy:

– Maga hisz bármilyen transzcendensben, Teofil?

– Egy nagy Szopatógépezetben hiszek. Egy hatalmas gépezetben, ami sorozatgyártja a csapásokat. A gyártósor mellett kicsi, Samara-frizurájú manók állnak, és napi negyvennyolc órában tüsténkednek.

Anyám és apám is bejöttek meglátogatni, haza is akartak vinni magukhoz, de azt még rendes kómában se engedtem volna.

– Csak jobb lenne otthon, fiam.

– Hogyne, pont mint amikor egyszer gimiben borzasztóan betéptem, és amikor hazaértem, az asztalon egy képet találtam magamról fekete keretben, mellette fekete szalagok és egy égő gyertya. Azt hittem, meghaltam. Hosszú percekig abban voltam, hogy halott vagyok, és gyászoltok engem.

Engem! Béke és szeretet öntötte el a szívemet. Aztán kiderült, hogy anyám csak fekete csokornyakkendőt varrt apámnak, a fotómat épp le akarták cserélni egy közös képre, azért volt elöl, a gyertya meg, fahéjas-vaníliás, most érkezett meg: anyám rendelte valami női magazinból.

– Amikor rájöttem, hogy nem haltam meg, nem engem gyászoltok, és még le is csesztetek, mert drogoztam, rohamot kaptam. Mentővel kellett bevinni!

– Dereng.

Azután is pokol volt otthon gyógyulni. Minél kevesebbet járok haza, annál boldogabb mindenki.

– Még csak nem is emlékeztek, szuper.

– Nem tehetünk arról, hogy képzelődsz, aztán megsértődsz, mert csak képzelődés volt, amit képzelődtél. Kevesebb képzelődést, több tevékenykedést!

– Készültem a felvételire! Évek óta tevékenykedem!

Apám fitymáló gesztusa miatt a fejükre olvastam azt is, hogy amikor márciusban átmentem a felvételi első rostáján, és hazamentem ünnepi ebédre Zuglóba, azzal indított, hogy ennél büszkébb már csak akkor lesz rám, ha jövőre is átmegyek az elsőn.

– Egy kis humortól még senkinek sem szakadt le a füle. Azt hittem, te is érzed a ki tudja, hányadik felvételi után, hogy itt az ideje elengedni ezt a marhaságot. Magadra szedhetnél inkább egy olyan… negyven kiló izmot, és elmehetnél valami jó kis fizikai melóba. Most abban van a pénz.

– Olyan mennyiségű öncsalást engedtek meg magatoknak, hogy az már tényleg irigylésre méltó.

– Öncsalást? Mi? Te akarsz egy olyan egyetemre járni, ami lehet, hogy nem is létezik! Vajon miért nem tudjuk, hol van a kampusz? Azt sem tudjuk, mi történik azokkal, akiket felvesznek. Vannak ezek a szexművészsztárok, de soha nem beszélnek az egyetemi éveikről, csak csinálják ezt a… elvont és túl szabados mit, szexművészetet. A szex nem művészet. Mindenki csinálja.

Azért, mert ő soha nem volt még jó szeánszon, valamint ki tudja, mikor volt az utolsó alkalom, amikor nem sikerült kitérnie egy szabálytalanul közlekedő, frontálisan érkező aktus útjából. A fejemre húztam a takarót, és nem voltam hajlandó megszólalni többet. Egy idő után eltakarodtak. Lóránt bácsi, aki eddig alvást színlelt, most megértően elmesélte, hogy annak idején megpróbált járni egy szexművésznővel, de beletört a bicskája. Kiderült, hogy a nő az esküvőjük napjára leszervezett egy másik esküvőt is, és reggel döntött pénzfeldobással, hogy melyikre megy el. Lóránt bácsi volt a fej, a másik az írás. Persze fejre jött ki, de a nő már az érme feldobásának pillanatában rájött, hogy sajnos nem eléggé fatalista. A menyasszonyrablásnál aztán úgy elrabolták, hogy sose lett meg.

Most örülhet minden hitetlen, mert a hivatalos nem vettek fel-emailt kinyomtatom, bekereteztetem és kiteszem a falra. Ha mindennap szembesülök vele, hogy egy senki vagyok, hátha egy idő után elfelejt fájni. Normalizálódik. Elintézi, hogy tényleg ne jelentkezzek hetedszer is. Dézi elhívott találkozni, de nemet mondtam, soha többet nem akarok hallani se senkiről, akinek köze van az Egyetemhez.

Ha ezt olvasod, Trump-fejű, kislánytestű Mágus, aki esetleg majd megtalálod ezt a naplót a halálom után, tudd, hogy, hogy neked szól minden, amit leírok. Mert mást úgysem érdekel.

Május 23.

Mióta hazaengedtek, azon vagyok, hogy összekaparjam a belső szerveimet innen-onnan, és meggyőzzem a bőrömet, hogy fogja őket újra össze. Ki kell alakítanom a Szexművészeti Egyetem ígérete nélküli életemet, mert többet nem felvételizek. Kiöregedtem a reménykedésből, minek bizonygatni – már mindenki elfordult tőlem, akinek meg kellett volna felelnem. Bár Margó néha mintha utalgatna arra, hogy igazából sose reméltem, hogy fel fognak venni, inkább csak pótcselekvés volt évente felvételiznem. Ürügy arra, hogy ne kezdjek bele hat évig az égvilágon semmi másba. Ne építsek szarból – magamból – várat, ne költözzek külföldre, és ne találjam meg a feleségemet, mert azt majd az Egyetemen, hiszen a szexművészek mindig belterjesen házasodnak. Legalábbis elhiszem ezt, amit mások szajkóznak, és nincs is vele bajom. Nem kellett munkára fecsérelnem az időt, mert a Dédi rám hagyta a vagyonát, ami elég volt ahhoz, hogy megéljek belőle, amióta nagykorú vagyok. Mostanra fogyóban van a pénz. Év végéig el fognak apadni a tartalékaim, és akkor életemben először kénytelen leszek valami munka után nézni. Dolgozó ember leszek, nem szexművészetis egyetemista. Van pár hónapom kitalálni, miből is éljek majd a továbbiakban. A szüleim haragszanak, amiért az enyém lett a vagyon. „Nem a pénz miatt, az elv miatt.” A nagyanyám már nem haragszik, de csak mert halott.

Arra gondolok, hogy az ereimet kellett volna felvágnom, mert most milyen vicces lehetne, hogy egy nagy sebhellyel az alkaromon verem ki. Ja, mert addig jutottam a nagy kifundálásban – az új élet kifundálásában –, hogy hentai-pornót nézek, és mindjárt a képernyőre okádok.

A taknyos, szeszélyes, gusztustalanul zöld áprilisról, a magányomról és arról, hogy azt sem tudom, milyen hónap van, eszembe jutott Villő. A kedvenc rémálmomban Pinokkió vagyok, akinek mindig egy centit nő a farka, amikor megcsal valakit. Egyszer régen elmeséltem Villőnek az álmot, pont miután szerelmet vallott nekem, és akkor visszavonta a vallomását. Villő barna, hegyes orrú, és ijesztően sokszor mondja azt, hogy „szerény véleményem szerint”.

Május 26.

Telnek a fölösleges napok, és én hisztérikusan pörgetem magamban a rostákat, mit csináltam jól, és mi vezethetett oda, hogy a harmadikon mégis feladjam. Az első idén sem volt nagy szám. Beültették a nyolcszáz hozzám hasonló kis lúzert egy hosszúkás, magas, hűvös, dohos és tömjénszagú térbe. Kis sámlikon kényelmetlenkedtünk. Három óra egy sámlin észveszejtően sok. Három óra egy felvételin: észveszejtően kevés. Hogy miért pont egy templomban volt, arról kérdezzétek a pápát.

Dézi, már amikor kiosztották a lapokat, úgy bámult a szószék mellől, mintha még óvodából ismernénk egymást, csak én nem változtam volna semmit, ő meg lepke módjára vedlett volna át azóta, csak visszafelé: lepkéből hernyó. Később, a szünetben, mögém lopózott, amikor az orgonát cseszegettem, és rám szólt, hogy ne dúdoljam a Bella ciaót, pláne ne úgy, hogy bellacsá. Észre se vettem, hogy dúdolom. Aztán bemutatkozott.

Állítólag nem az első sikertelen felvételink és egyben sikeres első rostánk volt ez együtt, de korábban sose tűnt fel ez a lány. Most se tűnt volna fel szerintem, ha nem bámul. Rosta után elmentünk meginni valamit annak örömére, hogy túléltük a napot. Úgy döntöttünk, eljátsszuk, hogy másodéves szexművészetisek vagyunk. Ha valaki rákérdez, hol van az Egyetem, akkor azt mondjuk, titok. Tényleg titok, csak, ugye, előttünk is az. Suttogva találgattuk, hol lehet.

– A személyi edzőm beépítette az edzéstervembe, hogy naponta másfél órát kocogva kutatnom kell az Egyetem után. Csak azt nem tudom igazából, hogy honnan fogom tudni, ha megtalálom? Gondolom, nincs ráírva, hogy Szexművészeti Egyetem, érthető okokból. Valamiért egy kastélyt képzelek el – mondta ő.

– Igen? Én nem kastélyt, hanem egy hatalmas kerti budit. Sokemeleteset. Középen van egy lyuk, azon minden emeletről le lehet kulázni a nagy közös gödörbe. Minden emeleten körbe pucér seggek – mondtam én. – Mint egy Bruegel-festmény.

– Ne már, de komolyan, úgy kábéra hogy képzeled el?

– Vagy nagyon mélyen, vagy nagyon magasan. Az Egyetemen nincs átlagos.

– Tehát katakombák vagy tornyok?

– Mondom, hogy tornyok nem. Nem kastély, semmi csicsa, praktikus, szexi, szigorú.

– Mint a life coachom?

– Mittudomén. Ha muszáj valamit mondanom, valamiért mindig az volt a fejemben, hogy tengerparton áll az épület.

– Pontosan melyiken a rengeteg magyar tengerpart közül?

– Azt kérdezted, hogy képzelem el. Nem reálisan képzelem el, és?

– Nem furcsa, hogy az nem is titok, hogy mit tanulnak, meg ki jár oda, meg kik tanítanak, de az igen, hogy hol van? Mi történik azzal, aki kikotyogja? Kirúgják, oké, de lehet, hogy meg is ölik. Legalábbis én még nem láttam élő embert, aki kikotyogta.

– Ugye viccelsz.

– Igen.

Dézi viszonylag szép, vagyis csúnya, de én szeretem ezt a csíkszemű, nagy járomcsontú, ősi típust. Ha aláképzelsz egy lovat, ellovagol. Szépséginfluenszer amúgy, javasolt is valami árnyékolós kencét a komplikált bőrömre, vagy mi a fasz. Amikor három sör után megfogta a combomat, nem is az tűnt fel, hogy megcsókolom, hanem az, hogy meg akarom neki mutatni, hogy jobb vagyok nála. Úgy alakult, hogy a Fekete Macska vécéjében művészkedtünk egy kicsit. Elhittük, hogy szakmai tudás nélkül is megy. Hát, nem. Talán rájöttünk közben, hogy nem kéne ezt csinálnunk, de abbahagyni már nem volt lehetőség. Margó mindig azt mondja, hogy nem segít a depressziómon a félidegenekkel való szex. De aznap éjjel például ahelyett, hogy azon kattogtam volna, hogy az Egyetem egy szocreál művház, ami az égből lóg le higanyszálon a Balaton felszínére, és olyan, mint egy böhöm madáretető pteroszauruszoknak, vagy azon, hogy mi van, ha újra kiesem az első rostán, mint utoljára tizennyolc évesen, ezt az amatőr aktust pörgettem le magamban újra és újra, míg végül belealudtam, mert olyan rohadt unalmas volt.

Az előző években is mindig speciális helyszíneken tartották az első rostákat. Hogy ki ne tudódjon, hol van a Szexművészeti Egyetem, kénytelenek mindig kiszervezni a felvételit a titkos épületből. Az elsőt, amin voltam, például egy elhagyatott hangárba. A második első rostám nem február-márciusban volt, mert valamiért megcsúsztak abban az évben, hanem már májusban, és az Állatkert majomsziklájának szirtjein helyeztek el minket, mintha idétlen kőszáli kecskék lettünk volna. Azon az első rostámon már átmentem. A harmadik évben 39 fokos lázam volt, és nem emlékszem semmire. A negyedik a Puskásban volt. Lehet, hogy azóta van a stadionos repülő rozmáros álmom. Dehogy; az már gyerekként is nyomasztott. Az ötödik első rostám a Balaton közepén volt. Muszáj bizonygatniuk, milyen különlegesek. Fú, titokzatos egyetem, fú, világhír, fú, exkluzív, kirekesztő sznobéria! Miért is akarok ennyire bekerülni erre a helyre?, kérdezi Margó is folyton. Mert én is pont ilyen kirekesztő akarok lenni. Az elsők, akiket kirekesztenék, a magamfajta senkik lennének. Erre Margó engesztelően rákérdez, hogy az elmúlt héten néztem-e pornót, és ha igen (igen), hány órát. Miért gondolja vajon, hogy az órát csekkolgatom pornónézés előtt és után? Hármasával, vitorlásokon vitték be a felvételizőket a Balaton közepére, egy úszó stégre. Fújt a szél, vacogtam, és a vitorlásos pali a kormányon húzogatta a markát, miközben a szemembe nézett.

A második rosta a személyes találkozás. Leginkább magammal találkoztam személyesen. Bekötött szemmel felvezettek egy üres szórakozóhely üres színpadára. Láthatatlan emberek azt mondták, menjek fel a netre, és egy mai szalagcím ihletésével tizenöt perc alatt csináljak egy koreót, amit utána elő is adok.

– Egyedül? – kérdeztem.

– Ahogy születtél, és ahogy meghalni fogsz: egyedül.

– De hát nem egyedül születünk, hogy születnénk egyedül, amikor konkrétan az anyánkból, tehát egy másik emberből jövünk ki? Ráadásul általában ma már az apák is bent vannak, egy szülészorvos minimum, nővérek, meg egy halom diák is jó esetben. Ha pedig egyedül halsz meg, akkor nem voltál elég jó fej vagy elég szerencsés életedben, de igazából annak se kell feltétlenül egyedül történnie. Ez a mondás, mi ez, bonmó, mi ez, ez egy még csak nem is annyira veszettül hangzatos baromság.

Eddigre viszont már tényleg egyedül maradtam, nem voltak ott a hangszóró másik végén, úgyhogy hátramentem a backstage-be, és megnyitottam a híreket. Lerombolják a várost, ha politikusok játszanak műemlékvédősdit. Valahogy lekoreografáltam a műemlékvédelmes mutyit. Elszexeltem, hogy lebontok egy műemléknek nyilvánított házat, de megtartom a homlokzatot, és a világ minden pénzét kiszexelem a folyamatból. Ahogy egyedül álltam ott, partner nélkül, közönség nélkül, egyedül a kis faszommal, még az is megfordult a fejemben, hogy hazamegyek, és feladom. De végül nem mentem haza, hanem megcsináltam. Én kiröhögtem volna magam, de hát nem nekem kellett nézni.

Most vagyok a legegyedülebbül, és se születnem, se meghalnom nem kell hozzá. Csak sértődötten otthagynom a harmadik rostát. Az introverzióm veszélyes méreteket kezd ölteni, a szociális idegvégződéseim elérzéketlenedtek, az emberundorom a sötétből vigyorog rám, arra gondolok, hogy ha szarszagú dezodorral fújnám be magam, és úgy békávéznék, boldogabb ember lennék. Erőtlen a torkom, nem tudom kiejteni a szavakat, mert napokig nem szólalok meg. Mindjárt meglocsolom a döglött növényeimet, hátha. A Dédi lakása, vagyis már az enyém, 210 négyzetméteres nagypolgári lakás 4 méteres belmagassággal. Az ötből csak az egyik szoba van telerakva a cuccaimmal, a többi le van rohadva, nem használom őket, nem is takarítom. Lepedővel letakart bútorraktár, mintha a lakás minden pontja, ami nem a szobám, a klotyó vagy a konyha, fekete-fehér lenne, csak ezek lennének színesek.

A felvételi harmadik rostájára, az „együttélésre” huszonnégyen jutottunk be, ebből kihullott tizenkettő.

Ez egy ottalvós tábor volt. Nem vagyok nagy híve ezeknek. Tizenegy évesen a zeneiskolai táborban gyakorlatilag pofán hugyoztam a bátyámat. Az emeletes ágy emeletén aludtam, és egy nagy, kövér piszoárról álmodtam, kábé, mint Duchamp, csak én nem arra ébredtem, hogy új mederbe tereltem az egyetemes művészetet. Én arra ébredtem, hogy pisálok. Kétségbeesetten markoltam az ágykeretet, amibe olyan feliratok voltak belevésve, mint: „rózsás segglyuk” meg „itt kefélte Katát Jocó”; ezek nagy részét nem értettem még, de csiklandós izgalmat keltettek bennem. Próbáltam visszafogni a sugarat, de nem lehetett. A húgy átszivárgott az ágyi poloskás, porózus, eleve szemétnek gyártott matracon és a további életemen. Később ezt az érzetet – a feszülő hólyag kiengedésének felemelő testi gyönyörét elementáris erővel elsöprő szégyent – határoztam meg a személyiségem magjaként. Annyira dühös lett rám a bátyám, hogy féltem, hogy suttogva megöl, aztán együtt kimostuk az ágyneműmet a zuhanyzóban, és örökre kussoltunk a dologról. Életemben a leghálásabb neki voltam, amiért nem mesélte ezt el a többieknek és a szüleinknek. Anyám azt mondta volna, hogy semmi baj, és elém rakta volna az iPadet valami vécébe pisilős oktatóvideóval. A zeneiskolai tábor utolsó délutánján aztán hangversenyt tartottunk a szülőknek. Az összes idegesítően pofázott, miközben a kis mucikák nyúzták a hegedűket, nyikorgatták a kürtöket, jómagam téptem a citerát, de a mi szüleink ráadásul más szülőkkel flörtölve nem fogták be, úgyhogy kénytelen voltam megszakítani a darabomat, felállni, és békabrekegéssel hívni fel magamra a figyelmüket. Addig brekegtem, amíg végre mindenki rám figyelt. Elégedettséggel vegyes fájdalommal töltött el a saját és a szüleim nyilvános megszégyenülése. Nem nyúlok többet hangszerhez.

Ebben a mostani táborban először Lázárral lógtam. Már a vonaton egymáshoz csapódtunk. Nagyjából semmiről nem tudtunk beszélgetni, de biztonságot nyújtottunk egymásnak. Lázár buta feje annyira buta és sunyi volt, hogy rögtön tudtam, érdemes vele szövetséget kötnöm.

Az első éjjel maga volt a pokol. Mosolygó, reményteljes fiatal emberek ismerkedése, ahogy a tábortűz köré gyűlnek, előkerül a gitár, mert valahogy mindig előkerül a gitár, és akkor ezek a mosolygó, reményteljes, fiatal emberek énekelnek, pattog a tűz, tudjuk, hogy másnap kezdődik a közös munka, itt vagyunk, kiválasztottak vagyunk, tele vagyunk élettel! Ez nem az én műfajom. De ha hamar elmegyek aludni, hogy lépéselőnybe kerüljek, akkor kinéznek, ha nem kapcsolódom be a felszínes trécsbe, akkor kinéznek, ha nem mosolygok velük, akkor megölnek. Mert az álca alatt retteg az összes, hogy elvéti a lépést, és repül a felvételiről.

– Ismeritek azt a dalt, amiben az a liba van, amelyik elolvad?

Ezt a suttyó, húszéves kis dán pöcs kérdezte szánalmas akcentussal angolul. Őt biztosan fel fogják venni, mert a tanárokat, gondolom, borzasztóan érdekli a nyelvi regiszter a szexművészetben, holott lefogadom, hogy angolul se tudnak. Ezt a dán seggfejet felveszik kísérleti célzattal, ha tehetséges, ha nem. Ő veszi el a helyemet, és a mennybe megy, míg én végre lemondok az Egyetemről, és keresek valami szánalmas állást, amiben nyomorult lehetek egész hátralevő életemben. Úgy néz ki a csávó, mint a torz szelfid a kicsi képernyőn a nagy képernyőben, mikor videótelefonálsz. Megismételte a kérdést, mert láthatóan nem értettük meg:

– Liba, amelyik megalvad, és vége, ismeritek, nem? Liba, neked… neked. Német.

A többiek tanakodtak, mire is gondolhat a kicsi dán. Kézbe vettem az ügyet.

– Nem, nem ismerjük azt a dalt, amiben a fucking liba van, ami fucking elolvad, bazdmeg – mondtam neki, szerintem teljesen normális hangnemben.

Erre olyan csönd lett, hogy hirtelen visszakívánkoztam az anyám meleg, otthonos, véres-nyákos kis méhébe. Innentől én voltam kikiáltva a rosszfiúnak, aki bántja a szegény külföldi arcot, azt a lelkes kis nyavalyást. Tulajdonképpen ekkor lettem cancelelve.

– Fucking! – Lázár – mint igazi jó szövetséges – ezzel a felkiáltással próbált megmenteni a megsemmisüléstől, meg azzal, hogy vihogott, szóval próbált úgy tenni, mintha viccet mondtam volna, méghozzá igen jót.

A dán pöcs odajött, és barátian megveregette a vállam, mire én lekezelően megcsipkedtem a kicsattanó dán pofikáját, és ezzel a részemről el volt intézve a dolog. De sajnos nem volt elintézve, mert a balfasz tovább feszegette a húrt, és azt mondta, jó gyerek vagyok, angolul. Mire én megkérdeztem, hogy ugye van benne valami ázsiai vonó, angolul, mire ő, hogy vajon hogy találtam ki, mire én, hogy látszik a szemeden, te csicska, magyarul, mire ő, hogy de hát Dániában született. Mire én, hogy mi van, Hamlet, vissza is mész te akkor a tarisznyarákos lótakaróba?, magyarul.

Akkor az összes többi felvételiző felháborodott arca felém kanyarodott, úgy, mint amikor végighúzod az ujjad egy ilyen strasszos kis notebookon, és a strasszok egyenként átfordulnak, és csillognak, ahogy én nem. Mintha lebuktattak volna, hogy nem vagyok kedves. De hát én tudom, hogy nem vagyok!

Úgy tettem, mintha nem venném észre az ellenségességüket, és felálltam, hogy akkor bemegyek a fák közé levegőzni. Ekkor vettem észre, hogy a vezető tanárok húszlépésnyire, az erdő sötétjébe olvadva figyelnek minket, figyelik az interakcióinkat, vagy mittudoménmit figyelnek, a tevepatáinkat és brékiszögelléseinket. Szóval rájöttem, hogy ez már az. Ez az ismerkedős este már a felvételi része. És én máris lejárattam magam. Naiv voltam: az igazi lejáratókampányom még el sem kezdődött.

A tanárok!

Ennyi bírtam kinyögni, amikor visszaértem, hogy figyelmeztessem őket a veszélyre.

– What? Pardon? What? – kérdezgeti a kis dán pöcs.

A többieknek, amint megtudták, hogy figyelik őket, teljesen megváltozott a viselkedése. Egész karok bújtak elő nagyban vakargatott seggekből, hátak egyenesedtek, szájak csücsörödtek. Csak egy dán kar, hát és száj maradt ugyanolyan, mint előtte, amíg valamelyik meg nem mondta neki angolul, hogy figyelnek a tanárok. Szórakoztató volt, ahogy megőrülnek. Én nem őrültem meg. De ha valami nem megy, azt, ugye, erőltetni kell.

Két hülye már smárolt is. Cuppogtak, mint egy szinkronsmár, hogy ha a tanárok nem látnák, legalább hallják? Vagy miért? Nem tudom.

Odahajolok Lázárhoz. Erőltetem.

– Akarsz te is?

– Mit?

– Smárolni, hülye.

Nem akart. Elmagyaráztam, miért tartanám mégis jó ötletnek, ha meggondolná magát, de nem gondolta meg magát. Más meg rám se nézett. Eközben semmit nem éreztem, csak azt a sürgető érzést, hogy most kell megmutatnom magam a tanároknak. Lássák, hogy naturálisan folyik belőlem a szexművészet. De ez még akkor sem lett volna igaz, ha történetesen igaz. Ez egy melós művészeti ág. Nem olyan, mint írni vagy festeni, ahol mindegy, mit csinálsz, valakinek úgyis tetszeni fog. A szexművészet, ha nem jó, akkor igazából nem történik meg. Akkor nincs. Gyerek ugyan lehet belőle, de nem válik művészetté.

A fák között és az egész táborban elszórva emojis lampionok sírtak, kacsintottak és hányták a zöldet, a gitárt pedig valamelyik bizonyítási kényszeres tizennyolc éves kis balfasz az este végére addig molesztálta, amíg eltörött, és gyújtós lett belőle. A lányok (szokás, hogy ők) lepisilték a tüzet, mielőtt mindenki elment aludni reggel hatkor. Olyan érzelem volt a gyomromban, amire nincs emoji.

A tanárok egy idő után eltűntek, és csak másnap kerültek elő újra. Azt képzeltem, hogy csuklyás-kántálós szertartást tartottak az erdőben. Az erdőnek reggelre megváltozott a szaga.

Párokba kellett állni, és ekkor követte el Lázár a drámai vétséget. Kihátrált az egyezségünkből. Azt mondta, átgondolta a dolgokat éjjel – biztos vagyok benne, hogy valaki bujtogatta, hogy gondolja át jól –, és úgy véli, hogy rasszista vagyok, aki nem fogadja el a dán gyereket, csak mert dán. Mondom, lenni vagy nem lenni. Mondja, miről beszélek. Mondom, arról, hogy egy áruló fasz vagy. Azt nem mondtam, csak gondoltam, hogy remélem, megismétlődik a történelem, és a porzó matracon keresztül telehugyozhatom éjjel a száját bosszúból.

Lázárnak így nélkülem egyébként nem volt párja, szóval végül becsatlakozott egy párhoz harmadiknak, és csak én maradtam egyedül. Úgy sem akart velem lenni, hogy nem volt neki más.

Pár nélkül nem jó páros feladatokat csinálni, nem is nagyon sikerült, de Dézi, akivel lefeküdtem még az első rosta után, mellém állt, hogy nem bírja nézni, ahogy szánalmasan egyedül húzom itt az igát. Kedves ember. Fel is áll a hátamon a szőr tőle. Egy nap után vettem észre, hogy ő is itt van a táborban, mert addig igyekezett láthatatlan maradni. Félt, hogy ha észreveszik, hazaküldik. Ő is évek óta próbál bekerülni, már elvégzett valami sulit is közben, de nem jegyeztem meg, mit. Persze nem is igazán érdekel, ki mit csinált E. e., vagyis az Egyetem előtt. Az élet akkor kezdődik, amikor felvesznek.

Innentől mást se akartam, mint legyőzni Lázárt. Sajnos Lázár megtalálta az övéit, azokat a szövetségeseket, akiket nem akart rögtön elárulni. Nem dicsértem volna eleget az alatt a fél nap alatt, amíg barátok voltunk? De hát mit dicsértem volna rajta? A zakóját? Hazudjak? Legközelebb.

Aztán az egyik feladat közben kicsit mélyebben nyúlok Dézi pólója alá, mint kéne, mert próbálok megfelelni a vizslató tanároknak. Meg aztán mi már lefeküdtünk egymással korábban, nem hiszem, hogy zavarta volna, ha egy kicsit kiszívom a nyakát.

– Ez a Szexművészeti Egyetem, nem szexmunkásképző – mondja Kupidó, aki csak azért tanít az Egyetemen, mert nincs se családja, se felmenői, se lejövői, se kutyája, se macskája, se patkánya, se csótánya. Azért vették fel, mert egy teljesen gyökértelen arc nem fogja tudni elárulni az Egyetem szellemiségét (vagy hollétét) soha, és az élete teljesen belenőhet az Egyetemébe. Hogy ezt honnan tudom? Elvégeztem a kutatómunkát. Volt időm az évek során. Ez a tag egyébként azt tanítja, hogy kell beszélni szexművészeti aktus közben. Milyen szavakat érdemes használni. Én egyszer próbáltam ki a dirty talkot, az lett a vége, hogy sírva röhögtünk magunkon a csajjal, nullázódott a libidónk, és inkább elmentünk moziba megnézni valami faszis autós filmet. Ő fizetett, mert nem akartam, hogy randinak gondolja az estét, vagy bármi komolyat mögé képzeljen.

– Ezt nekem mondta? – kérdezek vissza.

– Mégis kinek? Nem maga az, aki ízléstelen módon túlteljesíti a feladatokat?

– Mi a baj azzal, ha élvezem, amit csinálok?

– Nem az élvezet látszik, hanem a törtetés. Az érzés teljes hiánya. Másolt pózok. Magának semmi fantáziája nincs?

– Nem sok, úgy tűnik.

– A pornós mozdulatokkal itt nem megy sokra. Úgy látjuk, annyira beleivódtak az agyába, hogy bottal sem lehet kiverni őket onnan.

– Maga bottal szokta kiverni? – kérdezem, és büszke vagyok magamra.

Egy ijesztően szép csávó bekiabálta, hogy ha még egyszer benyúlok Dézi pólója alá a megkérdezése nélkül, akkor megver. Mondom, kit kérdezzek meg, őt vagy Dézit? Erre elindult felém, de visszafogták azzal az undorító szöveggel, hogy „ne, Barnabás, nem ér annyit”.

– Ki nem ér annyit, én? – mondom.

– Nem rád értették, nyugi – Dézi megpróbált megnyugtatni.

– Akkor kire?

– Az egész nem érdemel ennyi szót.

– Nem engedhetjük az ilyeneknek, hogy következmények nélkül garázdálkodjanak! – mondja valaki.

– Nem történt semmi.

Ez még jobban fájt. Történni akartam.

– Komolyan? Semmi? Hát elmegy mindenki a büdös picsába, én lelépek.

És ezzel kisétáltam. Mert ha a diákoknak túl bunkó, túl lázadó és eleve semmi, de a tanároknak meg túl stréber és túl pornós vagyok, akkor nekem itt nemhogy babér, de egy szem tövis sem terem. A dán pöcs kedvesen mosolyogva integetett utánam, hogy dögölne meg.

Mire számítottam? Hogy meg tudom vetni valahol a lábam? Hogy van egy hely ezen a szánalmas világon, ahol a keblükre ölelnek? Ahogy befordultam a közösségi faház sarkánál, és nekivetettem a hátam, elbőgtem magam. Mentem volna vissza hozzájuk azonnal, megmondtam volna, hogy a kicsi dán a Kiskacsa fürdikre gondolt, de felnyaltam volna előttük a poros földet is. De nem mentem, és nem mondtam, és nem nyaltam. Összepakoltam, és eljöttem.

Május 27.

Leszedtem a karácsonyfámat. Halálra szurkált. Ezt abból gondolom, hogy szerintem most halott vagyok.

Letörögettem az ágait; mintha csontokat törnék.

Fantasztikus látvány lehettem, ahogy a hónom alatt a megkopasztott fával neurotikusan lépkedek a májusi naplementében. Bedobtam a Dunába, és néztem, ahogy fontoskodva elúszik a Fekete-tenger felé.

Június 1.

Mostanában nagy sétákat teszek. Nézelődöm, hátha akad egy lópatkoló műhely, ahova felvennének inasnak. Vagy egy babzsákfotel-készítő multi, ahol más multiknak varrnak babzsákfoteleket. Vagy lehetnék kannásbor-készítő, aki nincsteleneknek készíti a kannásbort. Nagyjából ennyi elképzelésem van az üzletről.

A családi ebéd pokolian nyomasztó volt: bocsánatot kértek a múltkori minősíthetetlen viselkedésükért, és a kedvencemet főzték. Vázoltam nekik a terveimet arról, hogy benzinkutas leszek, és megkérdeztem, hogy ugye a hengerfej az a kis basz az izén. Mint kiderült, nem. Kedvesen bólogattak, hogy semmi baj, majd csak megtalálom a nekem való munkát. Olyan üresség fogott el, hogy két falatot bírtam lenyomni, és hamar leléptem.

Utána rendesen eltévedtem Zuglóban. Köröztem, mint a Dédi ezüst kiskanala a tejfölben. A Dédi sokáig élt, és nagyon jóban voltunk. Megtanított horgolni, és nagyon tudtunk vibe-olni, mert ő is szuicid volt. Csak aki túlélt két világháborút, küzdött, és annyiszor legyőzte a halált, annak már ciki meghalni ezeknél kisebb dolgokban, és végül ott áll, hogy most komolyan egy pimf kis végelgyengülés végezzen vele? Kínos. Talán ezért nem tudok meghalni én sem; örököltem a Déditől. Azért tízéves koromban csak meghalt valahogy, hagyjuk is, hogy, de többet nem kérdezte meg senki, mit gondolok az énekesmadarak titkos téli életéről. Vagy bármi másról. Senki nem dúdolt többet kommunista indulókat horgolás közben, hogy ne arra figyeljek, hogy a nemrég megözvegyült nagyanyám, akire bízva voltam, fess nyugdíjasokkal kúr a hálóban, vagy épp üvöltve veszekszik anyámmal. Miután a Dédi meghalt, csak magamra számíthattam, ha nem akartam megőrülni. Szerencsére a gyerekzárat nem tudták felrakni a telefonokra, tabletekre és számítógépekre, így innentől jöhetett Pornó, a legjobb barátom. Minden ember unoka, de nem minden ember nagyszülő. Azért ezt nehéz megemészteni.

Zugló majdnem kinyírt. Elindultam az egyik irányba, és egyszer csak már a másik irányba mentem. Még mindig nem ismerem ki magam a környéken. Apámék csak pár éve költöztek ide, amikor elszegényedtek a bátyám pártjának politikai manővere miatt. Elfáradtam, meg is éheztem, és végül úgy tértem be egy random Sparba, mint valami fogadóba a vándor, akire ráesteledett. Akire rázuhantak a csillagok. Akire rányomta magát az éjjeli ég, mint a súlyozott mázsás takarók, amiktől állítólag stresszmentesen alszol.

A septumos kasszás csaj keresztülnézett rajtam, szinte elszégyelltem magam. Szuggeráltam azt a nyeszlett kis kukoricakonzervet, amit megvenni készültem. A Dédi végül rám hagyta a vagyonát meg a lakást. Pár hónappal a halála előtt azt mondta, hogy ne foglalkozzak mással, csak az álmommal. Hogy kövessem, és soha ne adjam fel. Szegény álmom: általában ha valakit követsz, és sose adod fel, jó esetben börtönbe zárnak zaklatásért. Azt is mondta a Dédi, hogy a kagylóban a tenger zúg. Amikor rájöttem, hogy a kagylóban kurvára nem a tenger zúg, gyanússá vált, hogy az álmom hajszolása is ugyanekkora bullshit. Azóta a kettyós Dédinek hívom a szívem minden szeretetével. Ma már tudom, hogy én zúgok a kagylóban, valahogy odaköltözik a saját vérem.

Holnap visszamegyek, veszek egy sokkal szexibb babkonzervet, és hátraviszem a septumos kasszás csajt a raktárba. Már nagyjából úgyis minden mindegy.

Június 2.

Engem nem basztok át, tündérmesék!

Tényleg visszamentem a Sparba. Felvettem a páncélomat, megéleztem a kardomat, a pajzsot pedig bekészítettem vereség esetére, hogy legyen mivel popsitepsiznem, mondjuk le a Gellért-hegyről, hogy kitörjem a nyakam.

Sétáltam a sorok között a Sparban. Ilyenkor érzi meg az ember, hogy ő maga is egy leakciózott Spar Budget áru. Általában nem jut eszembe kosarat venni, aztán mindig ügyetlenkedek, hogy meg tudjak fogni mindent. A férfiak egyszerre egy dologra képesek állítólag figyelni, szerintem ez szexista baromság, de az tény, hogy megfogni egyszerre több kis mütyürt, na arra képtelenek a férfiak, jelesül én. Meg talán a nők is, és mindenki a kettő között és azokon túl. Most tényleg csak egy babkonzervért mentem, meg a kasszás csaj két közepesen szép szeméért. Amiken egyébként gyakorlatilag kiömlött a pontyszagú agyvízmocsár. Az ilyenek addig bámulnak rád, ha beszélsz hozzájuk, amíg egyre többet és többet mondasz, nem reagálnak, ezért úgy érzed, várnak tőled valamit, pedig csak nincs mondanivalójuk, erre te beszélsz tovább, míg azt veszed észre, hogy végső elkeseredésedben már arról beszélsz, hogy Gross legújabb könyvét olvasod: a Legyek ura (a helyzetnek) címűt. Aztán mikor végre biccent, és abbahagyhatod a pofázást, zavarodban megjön a kedved egy kis bohóckodáshoz. Velem is ez történt, úgyhogy megpróbáltam egy akciós magyar vajat a könyökhajlatomban tartva leemelni egy csökkentett szénhidráttartalmú csokis müzlit is a polcról, aztán a fejemre tettem egy üveg ásványvizet. Amikor az ledőlt, és utánanyúltam, potyogott minden más is. Persze színjáték volt az egész, sandítottam a lány felé, mit szól, elneveti-e magát, de enyhe rosszalláson kívül semmilyen reakciót nem váltottam ki. Szomorúan visszaraktam a cuccokat a helyükre, elvettem egy piros kosarat, és tényleg meglátogattam a jól elrejtett konzerves standot.

Gondosan választottam ki a babkonzervet, amit meg szándékoztam venni. Mindig gondosan választom ki, mit akarok megvenni, hogy legalább némi kontrollt a magaménak tudhassak. A legelesettebb babot kerestem. Azt a szegény kis babocskát, akit megmenthetek a forintjaimmal, akit örökbe fogadhatok. Megszállt egy érzés, azt hiszem, szeretetnek hívják, védelmezni akartam a babkonzervet, nehogy rájöjjön, milyen csúf világ ez, ne dobják el, mint engem, legyen legalább egy balfasz, akinek éppen rá van szüksége. Azt a babkonzervet kerestem, amelyik úgy igazán az enyém lehet, amelyik hálás lesz, amiért épp hozzám került, amelyiket soha senki rajtam kívül le nem venné a polcról. Hátha legalább a babkonzerv viszontszeret. Vagy öt percig álltam ott a karomra akasztott piros kosárral, és mustráltam azt a rengetegféle, értéktelen, fingató kis undormányt.

Legyen elég drága, hogy ne tudják megvenni napi betevőnek a szegények, de ne a legdrágább, hogy a sznob, gurmé babfogyasztók még éppen ne menjenek rá. A mérete legyen közepes, amennyit aki csak kevés babot akar köretnek, még épp nem bontana ki, viszont aki sokat, mondjuk egy bablevesnyit vagy egy chilis babnyit, annak túl kevés legyen, tehát az sem. Épphogy rá ne írják, hogy kézműves babkonzerv, de azért legyen rajta, hogy vegán. A címkéje legyen baromi ronda, zsúfolt, de még éppen nem trash, nehogy a trash kedvelőit vásárlásra ösztönözze. Legyen rajta istenkáromlás – mondjuk egy fingó angyal, ami vonzó a libsiknek, de az angyal a szövegbuborékjában zsidó/buzi viccet meséljen, hogy mégiscsak elriassza a megrögzötten elvhű balosokat. Ha mindez nem lenne elég a mindenbe beleszaróknak, az írás a szövegbuborékban Comic Sansszal legyen szedve, hogy eltántorítsa a programozókat, a művészeket meg a jó ízlésű embereket. A konzerv legyen nagyon szem előtt, hogy a polcon mindig hátranyúlókat is kilőhessük, de azért ne ez legyen legelöl, hogy aki csak végigsöpör a polcon, hogy vigye, ami a kosarába hullik, az ne pont ezt verje le. Az alakja nagyon átlagos konzervalak legyen. A színe ne pasztell, de ne is túl élénk. És mindehhez ne közepes és ne langyos és ne átlagos és ne szürke legyen, hanem valami más. Ami nem való akárkinek. Ami nem való senkinek.

És akkor a tökéletes babkonzerv felé nyúltam. Először megsimítottam, hogy érezzem a fém hidegét, aztán erővel rámarkoltam, és egy határozott mozdulattal leemeltem volna, de nem jött le a polcról. Nézem, hogy odaragadt volna valami kifolyt, beszáradt, ragacsos kis trutymóval? Vagy ez csak a reklám? Az bizony meccsdöntő öngól lenne, ha pont azzal a legkevésbé vonzó babkonzervvel reklámoznák a többit. Rángattam, rángattam, míg végül…

…kattant valami. A belsőmben éreztem a kattanást, mintha a testemben gördültek volna el a szervek egymáson. Megmozdult a konzerv, de teljesen nem emelkedett el a polctól, valójában ugyanis egy nyitókar volt. Az egész ajtónyi polcrendszer halk, de erőteljes morgással mozdult. A szerkezet mélyén sok száz alkatrész sírt. Feltárult egy lift. Először körülnéztem, hogy látta-e valaki más is ezt a jelenetet, de a kasszás lány, akit pár perccel korábban még meg akartam dugni, soha nem nézett föl a tükrös plafonra, vannak ilyen emberek, akik egész életükben mindig csak a szemmagasságot vizslatják. Meg aztán el is takarta a biostand. Más vásárlók pedig nemigen akadtak ma délután. Lehetséges lenne, hogy ez tényleg egy titkos átjáró? Hát akkor? Egy életem, egy halálom. Ez nem igaz egyébként, mert meg vagyok róla győződve, hogy ugyan életemből valóban csak egy van, az egy darab életem során viszont már vagy hatszor fixen meghaltam, ha máshogy nem is sikerült, hát lélekben.

Beléptem. Az ajtó rám záródott.

– Hahó! Ezt most túlélném, ha van ilyen opció.

Életem legfontosabb pillanatában, amikor először történt velem valami igazán váratlan, az életemért könyörögtem egy liftnek.

Hirtelen az jutott eszembe, hogy mégis elmegyek Dézivel találkozni, és neki fogok ezzel a kalanddal flexelni, ha tényleg túlélem. Ekkor jöttem rá, hogy a lift nem indult el, úgyhogy megnyomtam az egyetlen gombot. Az új liftekben van az az icipici rántó, szédülős érzés, mintha hoppanálnál. Azt se tudtam eldönteni, hogy fölfelé vagy lefelé megyek-e. Aztán pittyenés, és az ajtó kinyílt. Olyan sokáig bámultam, hogy elkezdett újra becsukódni, úgyhogy gyorsan becsusszantam a résbe, az ajtó rám záródott, de nem fájt, csak megijedtem, mint amikor a totyogó gyerekek elvágódnak és bőgnek. Amikor újra kinyílt, kiugrottam, így már csak a piros kosaramra záródott rá, de ráncigálásra újra kinyílt. Végül kosárral együtt kint álltam egy értelmezhetetlen térben. Minden fal és a plafon is tükör. Egyedül a padló nem, az kő. Egy jó régi épület tükrökkel végtelenített aulája, hadseregnyivé tükrözött figurával.

Az aulában oszlopok mindenütt, rajtuk plakátok. Mindenféle színházi előadások, koncertek és szexművészeti szeánszok plakátjai. Annyi önbizalom volt az aulában, hogy majdnem visszapréselt a liftbe, de az már nem volt ott addigra. Nem felszívódott, csak egyrészt engem három-négy rohanó, fiatal alak arrébb sodort közben, másrészt páran beszálltak, és elvitték.

Térdhajlaton vágott egy aktatáska. Nem számítottam rá, úgyhogy majdnem összecsuklottam. Az aktatáska kiesett a gazdája kezéből, és anal plugok, gésagolyók és egy-két megtermett vibrátor gurult elő belőle. Az EasyToys The Assifier szériájának egy pink darabját specifikusan is felismertem. Jól is esett egy kis ismerősség az idegen tömegben. Az aktatáskás megszégyenülve szedegette össze a szexjátékokat a földről, de a többiek felháborodva rugdosták szét őket. Ki fognak csapni, Xavér, akadj már le ezekről a szarokról, hallottam valahonnan, de elég hamar rám irányult mindenki figyelme, pedig azt aztán tényleg soha nem gondoltam volna, hogy valaha érdekesebb leszek, mint egy felcsatolható műbráner.

Kérdezgettek, alig hallottam a hangzavarban, kellett volna egy tanító néni, aki mondja, hogy egyszerrecsakegybeszéljen.

– Bocs, te kosárral jársz iskolába? Nálad van egy kosár? Te egy… vásárló vagy a Sparból? Vagy új vagy?

Új voltam, legalábbis ebben, hogy nem létező helyeken létezzek.

– Meg tudnátok mondani esetleg, hogy így… értitek, szóval, hogy hol vagyok? – ez én voltam.

Úgy nézett rám az egyik tag, mint aki mindjárt rendőrt hív rám. Aztán elkerekedett a szeme, mint aki kezet fog a rendőrrel, hogy biztosúrköszielmehet. Aztán rám mosolygott, mint aki utánaköp a távozó rendőrnek.

– Ez nagyon durva.

Kiabált, hogy mindenki nézzen oda, és mindenki oda is nézett. Engem bámultak, odacsődültek, és egymásnak magyarázták, hogy én egy vásárló vagyok a Sparból. Mondom, ha ez ennyire menő dolog, akkor szólhattak volna korábban, hogy ne a Lidlit preferáljam. Meg akart érinteni az összes. Nyúlkáltak, az egyik odanyúlás kifejezetten fájt a bordámnak, de szerencsére egy másik, intimebb érintés kihozta nullára.

– Hívjuk az igazgatót, te maradj itt.

De hát azt se tudnám, hova menjek, most vagyok itt először, és fogalmam sincs, hogy hol, noha kellemes, otthonos érzés járta át az agyonérintgetett porcikáimat. Hogy az igazgató említésére miért nem szartam össze magam? Szerintem azért, mert soha életemben összeadva nem kaptam annyi figyelmet, mint itt, ezektől a furcsa, hajlékony, szexi és kevés öltözékkel operáló fiataloktól. Talán csak a Déditől, nagyon régen. Még az sem zavart, hogy egy vörös, felnyírt hajú transz fiú elém lép, és mintha a saját tükörképét érintené, megsimogatja az arcomat. Van egy pattanás a bal pofámon egy hete, na azon megakadt a mutatóujja, mint egy buckán, úgyhogy újra megsimította, csak a pattanást. Én meg annyira le voltam sokkolva, hogy nem rántottam el a fejem, sőt belenéztem a szemébe. Ha ez az ára a figyelemnek, azt is hagyom, hogy kinyomja belőle a gennyet.

– Friss hús – mondta, és ezen mindenki felröhögött, és hirtelen visszazuhantam magamba; rajtam röhögnek, ez újra én vagyok.

– Nem rajtad röhögünk, csak van egy ilyen dolog, amit mondani szoktunk az újoncokra, ez, hogy friss hús, de csak titokban, mert ha a tanárok valaha meghallanák, hogy húsként hivatkozunk egymásra, azonnal kicsapnának. Itt ilyen nincs. Itt a test és az ember nem hús, hanem a kifejezés eszköze és tárgya. Tárgya, de nem úgy. Munkaeszköz, művészeti kellék. Mit is szoktak mondani?

– Elasztikus modellezőállvány.

– Bioartisztikus muníció.

– Esztétikai és élvezeti csontbőrvér-hajtány.

– Hé, ezeket szokták mondani, amikor arról van szó, hogy mi NEM a test.

– Pont, hogy mi IGEN.

– Nehogy már ezt egy külsős előtt beszéljük meg.

– Igaz. Úgyhogy ha jön az igazgató, a lényeg, hogy ne mondd neki…

– Mármint én? – kérdezem a lehető legbambábban.

– Igen, te. Ne mondd neki, hogy friss húsnak neveztünk, mert belehalnánk, ha kicsapnának.

– De honnan?

– Hát az Egyetemről.

– De milyen egyetemről?

Kezdtem sejteni, de nem hittem el.

– Hát innen.

– Hát honnan?

– A Szexművészetiről.

– Ez a Szexművészeti?

– Igen.

– Az Egyetem?

– Mit nem értesz?

– Hát azt, hogy ez a Szexművészeti Egyetem-e.

– Igen.

Megnémultam. Vagy ők némultak meg, nem tudom, de hosszú évek várakozása sűrűsödött össze egy nagy buborékban körülöttünk, és lelassult az idő. Ott voltam, ahol lennem kellett, és ahol semmi keresnivalóm nem volt. Megtaláltam az Egyetemet.

– Megtaláltad. És ilyen még soha nem történt.

– Senki nem próbálta még azt a babkonzervet leszedni a polcról?

Remegett a térdem.

– Nem, magadtól csak te, úgy tudom. Te vagy az első.

– Az összes vásárló közül soha senki nem nyúlt még érte?

– Nem, azt a babkonzervet úgy alkották meg, hogy a világ legspeciálisabb vásárlói rétege döntsön csak úgy, hogy éppen őt szedi le a polcról. Ez a speciális réteg pedig a legantikapitalistább, aki kapitalista farkasbőrbe bújtatott báránybabkonzervekkel operál, és így adja ki a Szexművészeti Egyetem diákságának megkülönböztetett anti-elit anti-underground anti-anti rétegét.

– De hát engem kiraktak a harmadik rostán.

– És mégis itt vagy.

– Mert kellett a bab.

– Mit tettél volna azzal a babbal?

– Gondolom, a számmal illettem volna, és a fogaim őrlőerejét felhasználva lendületes mozdulatokkal megrágtam volna, majd végigtessékeltem volna a tápcsatornámon, a nyelőcsövemen, majd a gyomromon, végül a bélrendszeremen. Valószínűleg egy kis gázképződés közepette. Nem furcsa, hogy az ember igazából tök lyukas? Szóval van egy út, amin ha belemész, ki tudsz jönni a másik végén? – zavaromban most is összevissza beszéltem.