TOLDY CSILLA

KATA

Karády,
a lázadó díva

© Csilla Toldy, 2023

© Open Books, 2024

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2024

Fordította Bíró Júlia

Borítókép © MTI Fotó/Magyar Fotó: Várkonyi László

The writing of this book was supported
by funding from the Arts Council of Northern Ireland
(ACNI) and the National Lottery

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Déri Ákos és Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-413-0

1980, New York

Visszagondolt vajon azokra az évekre? Hogyne. Gyakran álmodott arról, hogy a színpadon áll, néha még énekelt is álmában. Munka közben, a Madison Avenue-n álló Rochelle kalapszalon hátsó helyiségében sokszor felidézte a hírnév, a szerelem és a gyűlölet pillanatait. Persze a legszörnyűbb emlékeket kizárta. Hogy is énekelte Sinatra a That’s Life-ban? Összeszedem magam, és… Milyen igaza volt.

New York az egyetlen város a világon, ahol az ember láthatatlan maradhat. Még a First Lady – maga is egykori színésznő – sem tudta, hogy a kalapjait egy femme fatale, Karády Katalin, huszonkét film dívája készíti. Amikor ebédszünetben kilépett a szalonból, séta közben az Empire State Buildinget láthatta. Az ég felé meredő csúcsával a toronyház ugyan épp az ellentéte volt a magyar Parlament épületének, amely gazdagon díszített csipkeszalagként vízszintesen szegélyezte a budapesti Duna-rakpartot, de mégiscsak egy nevezetesség. Látható volt a Keleti 80. utca 245. szám alatt lévő tizenegyedik emeleti lakásból is, amelyen Icával osztoztak, és szinte bárhonnan Manhattanből. Esténként, amikor Kata végzett a munkával, és kilépett a járdára, a tekintete felsiklott a neonfényben úszó toronyra; elképzelte, ahogy az csillagokkal tűzi tele az éjszakai égbolt bársonypárnáját, és elmosolyodott. Mindig is tudta, hogy nem maradhat örökké sztár, nézd csak meg Ronaldot és Nancyt. De ígéretet tett magának, hogy nem fogja úgy végezni, mint egy emberöltővel előtte a nemzet legkiválóbb és legünnepeltebb színésznői közül oly sokan, teljes szegénységben és éhezésben. Jól elvagyunk ebben a szalonban. A kalapok soha nem mennek ki a divatból, és Irma az egyik legjobb tervező a Nagy Almában.

A munka nemesít – tartja a mondás, és Kata hetvenévesen is dolgozott. Szerette használni a kezét, és szerette kiszolgálni az ügyfeleket a boltban. Mély hangja és nemesen csengő magyar akcentusa segített. Sokan azt hitték róla, hogy száműzött hercegnő. Ó, ha csak sejtették volna a származását! De élvezte, hogy méltóságteljes lehet. Számára a nőiség tartást és méltóságot jelentett. A New York-i magyar emigráns közösség még mindig sztárként, távolságtartó tisztelettel kezelte, és a magyarországi „nagy visszatéréséről” is tájékoztatták. Filmjeit negyvenegynéhány év után újra elővették, miután évtizedekig porosodtak a dobozokban, és a dalait nagylemezen adták ki. Néhányat felhasználtak egy mozifilmhez, de Katalin nem kért a neki járó pénzből. A teljes bevételt egy budapesti színész-idősotthonnak adományozta.

Nemrégiben a magyar kormány meghívta Budapestre, hogy ott ünnepelje meg a hetvenedik születésnapját. Milyen különös, milyen szürreális! Hát nem értik, hogy Karády, a színésznő nincs többé? Nem fogják fel, hogy fiatal és szép szeretne maradni a rajongói emlékezetében? Mint egy csillag, amelyet az éj bársonypárnájára tűztek. Szeszélyből, bár némi huncutsággal a fejében, kivett egy kalapot a kirakatból, a legjobbat és legszebbet, elöl fekete csipkével. Olyat, amit még Nancy is szívesen viselne. Szórakozottan becsomagolta, gyengéden selyempapírba hajtogatta ráncos, de még mindig elegáns kezével. A kalapot egy kisebb díszdobozba tette, amelynek az oldalán a Frank-logó volt látható, és azon kapta magát, hogy hangosan felkacag:

– Ezt kapják helyettem a budapesti hatóságok!

1. fejezet

Egyesek szerint úgy halunk, ahogy éltünk. A papa imádta a lóversenyt. A sors fintora, hogy Kata első filmes munkájában, a Halálos tavaszban filmbéli apja is jobban szerette a lovakat, mint az embereket. Ezért tudta meggyőző hitelességgel kimondani, hogy „Jobban izgulna, ha maga versenyló volna”. Furcsa volt, hogy a művészet mennyire híven tükrözi az életet.

A papa minden idegszálát, pénzét és szabadidejét a szenvedélyébe fektette. Ismerte az összes telivért és azok teljes pedigréjét. Éjszakákon át számolt, kilókat szorzott és osztott. Senki sem zavarhatta meg, és a vacsoraidőt is a lóverseny menetrendjéhez kellett igazítani. Egy jó fogadási tippért ez a hajthatatlan és büszke férfi hajlandó volt körüludvarolni bármelyik istállósegédet.

Ha néha nyert, ajándékokkal megrakodva érkezett. Egyszer Katának egy értékes babát adott, egy igazi porcelánból készült babát. A lány odabújt hozzá, hogy megköszönje. Jó szaga volt, nemes lovak verejtékének és szivarfüstnek titokzatos egyvelege.

Köszönöm, papa, suttogta búgva, mire a férfi kék szeme ráragyogott, s boldogság és büszkeség öntötte el őket egy pillanatra. Az ilyen napokon a család minden tagja meggyőződhetett a családfő gondoskodó természetéről. Az arca sugárzott, a kiválasztottság diadala fénylett a szemében. Ilyenkor bármit kérhettek tőle, de mindenki tudta, hogy ez a boldogság nem tart sokáig. Amikor vesztett, már a csengetése is fáradtnak és erőtlennek hangzott. Betámolygott a szobába, és a székre rogyott. Nem beszélt. Ezekben a pillanatokban Katának nem kellett megjátszania magát. Sajnálta őt. Olyan furcsa. Csak akkor tudtam igazán szeretni az apámat, amikor elvesztette a pénzét a lóversenyen.

Az a rideg tény, hogy 1910-ben világra jött, nem jelentett szenzációt a családjukban. Ő volt a hetedik. Koraszülöttnek és soványnak tűnt. Gyorsan nőtt, tizenkét éves korára már nagyon magasra nyúlt. A hirtelen növekedés a rossz táplálkozással párosulva kissé görnyedt hátat adott neki, amit sosem tudott igazán elrejteni. Egyszer egy gonosz nagynénje végigmustrálta, és kijelentette: „Na, ezt a Katit ugyancsak nehéz lesz férjhez adni pénz nélkül…”

A Kanczler-házban a megjelenése után az élet úgy ment tovább, mint azelőtt; az apai terror vasfegyelme alatt nyögött és szenvedett a ház népe. Kanczler úr zsarnok volt. Akaratát a család minden tagjára rákényszerítette, ha kellett, ököllel. Ha valamelyik gyerek rossz fát tett a tűzre, mind a hét meglakolt érte. Mindig szíjjal verte őket, de a haragja az ütések nyomán nem párolgott el, nem is enyhült. A dühe egyre fokozódott, szinte megmámorosodott tőle.

Budapest nyolcadik kerületében, Kőbányán éltek, összezsúfolódva egy Százados utcai egyszobás házban, szigorú családi törvények béklyójában, örök félelemben és rettegésben a sok „tilos” és „nem szabad” miatt. Tilos volt újságot olvasni, és nem volt szabad színházba és moziba járni. Hogy megkönnyebbült a kis Kata, amikor a Vöröskereszt gyermekmentő vonatával Svájcba utazhatott! A mama kérvénye alapján választották ki. Kizárólag a legszegényebb gyerekeket vitték, és a mama kihasználta a lehetőséget. Lehet, hogy csak egy éhes szájjal kevesebbet akart etetni, mégis megmentette Katát. Hétéves volt, amikor először vitték el Sankt Gallenbe, és a következő három évben hosszabb-rövidebb időszakokat töltött Svájcban és Hollandiában. Tanulmányokat folytatott, nyelveket tanult, és, igen, megváltozott. Messze idegenben kóstolt bele először a felhőtlen és gondtalan gyermekkor boldogságának ízébe. Hogy milyen önfeledten lehetett ott játszani, szaladgálni, nem félni a lesújtó apai kéztől, virágot szedni a réten, boldogan mosolyogni, bátran válaszolni, ha egy felnőtt kérdez, merészelni akarni, nem félni a „verboten”-től. Ó, drága Sankt Gallen, ma is melegség önti el a szívem, ha a nevedet hallom emlegetni!

1926. október elseje nagy napnak ígérkezett.

Kata el akart menni a barátaival moziba, akik imádták őt, és ő is imádta őket. Sokuknak bohém szüleik voltak, akik annyira különböztek az övéitől, és a közeli Százados utcai művésztelepen laktak. Ők már nagykorúak voltak, csak Katinak kellett még pár hónapot várnia a tizenhatodik születésnapjáig, de így is követte őket minden huncutságban. Kiöltöztek, és kirúzsozták magukat, eldöntve, hogy nem tekinthetők többé gyerekeknek, akik felnőtt társaság nélkül nem mehetnek moziba. Egy csapat tizenhat éves lány, akiknek az volt az álma, hogy elmenjenek a Nagymező utcába, és megbámulják az Arizona mulatóba érkező, csillogó szőrmékben és cilinderben pompázó hírességeket. A „Csodabár”-ban, amit magazinokból ismertek, volt egy forgószínpad, és a neonfényes lépcsőfokok más-más hangon csendültek, amikor a hölgyek és urak végigtipegtek rajtuk. Az utca túloldalán állt a Moulin Rouge, a párizsi eredeti másolata. Soha nem látták belülről, és csak a magazinok fekete-fehér képei alapján tudták elképzelni a színeket. A vörös bársonnyal borított erkélyek fölött megbúvó kupola mennyezete türkiz és arany majolikából készült, mint a Gellért fürdő boltozata. Ez volt az álom, a nagyvárosi kaland, de titokban kellett megtenni. Csak a mama tudhatott róla.

Ám az apjának mégis sikerült megakadályoznia, hogy Kati elmenjen. A közeli Nemzeti Lóversenypályáról délután öt óra körül érkezett egy istállófiú azzal az üzenettel, hogy a papát az Üllői úti kórházba szállították.

Rohantak a kórházba, de nem találták. Ekkor egy nővér odaszólt nekik, hogy menjenek a hullaházba. A mama összeomlott, Katának kellett őt lesegítenie a sötét lépcsőn a pincébe. Kata furcsán fázott belül, amikor meglátta apját a fémkoporsóban, véres ingben, de túlvilági békével az arcán. Tüdővérzés volt a diagnózis, a tbc végső stádiuma. Kata azt gondolta, legalább hirtelen jött. Méltóságteljesen nézett ki, mintha a halál célt adott volna neki azzal, hogy kiemelte a függőség okozta élethosszig tartó szenvedésből.

A temetés és a hátrahagyott adósságok csődbe vitték volna az édesanyjukat, de Kata idősebb testvérei összefogtak. Katának nem kellett fizetnie semmit, hiszen ő volt a legfiatalabb, és még iskolába járt, és hát, gondolta magában, a szíjából végül is nekem jutott a legtöbb. A temetés visszafogott esemény volt, de a mama meg akarta mutatni a szomszédoknak, hogy igenis szerette Kanczler urat. A Gundelben, a város legdrágább éttermében hatfogásos gyászvacsorát ettek, és ez volt az egyetlen rendes étkezés abban a hónapban mindkettőjük számára.

A mama mindig is nagyra értékelte az oktatást. Katit a Kereskedelmi Leányiskolába íratta be, ahol angolul és németül is tanult. Mint sok más korabeli lány, ő is férjet akart fogni, olyat, aki megengedheti magának, hogy elvigye az Arizona mulatóba, és végül megismerkedett Vargha Rezsővel, egy magas rangú vámtiszttel. Néhány héten belül összeházasodtak, a mama örömére és megkönnyebbülésére. A testvérei felháborodtak rajta, mert Rezső kétszer elvált, és tizennyolc évvel idősebb volt nála. A bátyja, Feri azt mondta, hogy fogott magának egy másik papát, de Rezső megmentette az otthoni nyomorúságtól, és elvitte Velencébe nászútra. Katát ajándékokkal halmozta el. A Horthy Miklós úton béreltek egy kétszobás lakást, a legújabb art deco bútorokkal berendezve. Kata kedvence egy könyvespolccal kombinált trapéz alakú lámpatartó volt, ahol a fényben ülve olvashatta a színházi magazinokat. Takarítót is alkalmaztak. Kata főzött, elég rosszul, de szelíd férje erre soha nem tett megjegyzést. Nagyon jó természetű volt, erős és magas, és Kata biztonságban érezte magát mellette. Rezső szabadidejében könyveket olvasott, és Kata nagyon sokat tanult tőle, bár kapcsolatuk sosem lépett túl a barátságon.

Fiatal feleségként, akinek volt pénze és ideje, rossz szokásokat alakított ki. Ekkor kezdődött a vásárlási és öltözködési mániája. Nem tudott elmenni egy üzlet mellett, ha új pulóvert vagy retikült látott meg a kirakatban. Meg kellett szereznie. Mindennap vásárolt valami újat, és elkezdte gyűjteni a szép darabokat. A férje csak szomorúan bólogatott, egy szót sem szólt, és fizette a számlákat, mígnem egy nap, házasságuk harmadik évében az ölébe vette Katát, és elmagyarázta a helyzetet.

– El kell válnunk.

– Ilyen hirtelen? – kérdezte Kata.

– Igen. Luxusnő vagy, belátom, hogy jogod van hozzá. Egy ilyen dekoratív nő, mint te, nem való kétszobás lakásba. Te ne főzzél, te ne várd este az uradat vacsorával. Te ragyogjál és pompázzál. Én kimerültem. Csődbe megyek, ha még egy évet együtt töltünk.

Egyikük sem akart jelenetet rendezni, ezért csak kezet ráztak. A férfi még egy ideig támogatta Katát, miközben ő tizenkilenc évesen, teljesen egyedül új életet kezdett. Megvolt hozzá a szépsége és a hangja. Kávézókban kezdett énekelni, és konzumnő lett, aki italra és mulatozásra csábította a férfiakat, de mint Hamupipőke, éjfél előtt elmenekült a színről. Beiratkozott egy színésziskolába, és bár hamarosan otthagyta, fontos, életre szóló barátságokat kötött, például Földi Ilonával, az orvos, színházi kritikus és író feleségével. Szenvedélye a mozi volt, és minden szabadidejét a színházak matinéin töltötte. Egy nap üzenetet kapott Rezsőtől, hogy találkozzanak egy városi címen. Azt hitte, hogy a férfi békét akar kötni, és mindent újra kezdeni. Elment a randevúra, és ott a lakásban éppen buli volt. Érdekes emberek tömege, de a férjének nyoma sem volt, aki talán rájött, hogy el kell kerülnie egy végzetes hibát. Nem sokkal ezután, egy teadélutánon Kata megismerkedett valakivel, aki évekig fontos szerepet játszik majd az életében. Őt csak úgy hívták: „az angol”.

2. fejezet

Kata kikukucskált a függöny mögül a budai Művész úti villában. Ez volt a kedvenc pillanata: a szürkület, mielőtt felizzanak a fények. Varázslat rezgett a levegőben. A távolban, a Duna túlsó partján, a Parlament előtti rakparton a pesti utcai lámpák sorra felgyulladtak.

Nem csoda, hogy a vőlegénye, Ujszászy István tábornok ezt az épületet választotta a hegyoldalban. Az utcán alig jártak autók. A bejárat felőli oldal teljesen félreeső volt, a másik, akár egy erőd. A nyugati szárnyon még egy kerek torony is magasodott, a csigalépcső fölött ablakkal, kicsit furcsa, de annál vidámabb, színpadiasabb. A főbejárat feletti erkélyről látni lehetett, ki közeledik.

Az ablak alatt a magas kőkerítésen túl nem villant fény, egy lélek sem ólálkodott a közelben. Se besúgók, kémek vagy kíváncsi rajongók. Karcsú ujjaival megsimogatta az erkélyajtó előtt lógó sötétvörös függöny bársonyát. Akár ki is léphetett, és egy pillanatra Júlia lehetett volna, de nem volt már ő kamaszlány. Kata nő volt. Várta az ő „kis mesterkéjét” – ezt a becenevet adta neki. Legalább egy fejjel alacsonyabb volt nála, de ó, olyan ügyes. Lehet, hogy jön, de az is lehet, hogy nem, attól függően, hogy hogyan alakul a munkája. Kata élvezte a nem tudás, a titokzatosság pillanatát. A férfi is csak találgathatta, hogy ő milyen hangulatban lesz. Élvezet vagy parázs vita vár rá? Úriember volt, és katona, szerette a harcot. Küzdjön csak. Szüksége volt a hódítás sikerére, de Kata tudta, hogy a végső csatát úgyis ő nyeri.

Mintha a férfiak kézről kézre adták volna őt, amíg nem találkozott vele. Vagy éppen fordítva? Egyiktől a másikig menekült? Mindig is gyűlölte a kötöttségeket, a szabályok és előírások közé beszorított életet. Ezt csodálta Istvánban. Katona volt, de minden szabályt ki tudott játszani.

Valaki Kata liberális köreiben megérezhette, hogy ő és István meg fogják érteni egymást. Vagy csak kihasználták őt a baloldali barátai, hogy közelebb kerüljenek a tábornokhoz? A producerek gyakran kihasználták, de ezt már megszokta. Használni és kihasználni, adni és kapni, ez volt az élet.

Mint 1920 óta minden nyáron, a nemzet 1942 júniusában is megünnepelte a kormányzó születésnapját. Július elején az újságok még a kötelező dicséreteket visszhangozták. Horthy Miklós „Magyarország Messiása, aki megment bennünket a bolsevizmustól”. Hogyne, hiszen ő verte le az 1919-es kommunista forradalmat, visszaállítva a régi rendet. István talán ekkor kapta meg az első kitüntetését a sok közül, és onnantól kezdve a karrierje meredeken ívelt felfelé, hogy végül a kormányzó jobbkezévé váljon. Kata mindeközben ártatlan gyermek volt, aki nem tudott a zavargásokról, és éppen a Sankt Gallen-i zárdában részesült „úri kisasszonyi” nevelésben, ami felkészítette őt a nagy első bálra, amikor majd valamikor a jövőben találkozik élete férfijával.

Kata egy fotózáson vett részt Hegedűs Gyula, a Magyar Nemzet főszerkesztőjének kertjében, teniszütővel pózolt elegánsan a teniszpályájukon, biciklizett, hosszú lábát rövidnadrágban mutogatta. Amikor az újságírók elmentek, Hegedűsné, akivel Kata jóban volt, vacsorát adott. Gondosan válogatta meg a vendégeket, hogy politikai részrehajlásnak még a gyanúja se merülhessen fel, pedig mindenki tudta, hogy István a Kállay-kormánnyal dolgozik. Csakhogy ez a kormány a kormányzó támogatásával hintapolitikát folytatott, megpróbált kiugrani a háborúból, miközben úgy tett, mintha szoros szövetségben állna Hitlerrel, hogy elkerülje a megszállást. Ugyanakkor a nyilaspárt a németek oldalán állt, manipulálta a közvéleményt, pletykákat terjesztett, bemocskolta a zsidókat és mindenkit, aki segíteni próbált nekik. Az is köztudott volt, hogy István műgyűjtő, és igen kedveli a női társaságot. Az „egyensúly kedvéért” Hegedűsné meghívta egy kormánypárti lap szerkesztőjét is és annak fiát, egy fiatal zeneszerzőt. Katát, az ártatlan színésznőt használta csalinak, hogy Istvánt megnyerje a liberálisoknak, erkölcsi támasznak pedig ott volt dr. Balogh, egy lelkész. A vacsorát tehát ünnepélyes keretek között asztali áldással kellett kezdeniük. Kata és István egymás mellett foglaltak helyet.

Kata a magánéletben soha nem sminkelt. Tudta, hogy az mennyire károsítja a bőrét. Inkább belülről ápolta a szépségét. Napi öt alma és havonta egyszer egy lazító masszázs. Így aztán, amikor a tábornok először megpillantotta, megdöbbent. Látta rajta. Bizonyára a filmvászon vampos maszkjára számított, miközben Kata csak önmaga volt. A férfi kezdetben nem tetszett neki. Azt gondolta: ez az ember túlságosan kimódolt, túlságosan keresett, emiatt rosszul, szögletesen alakítja az úriembert. Egy fejjel alacsonyabb is volt nála, csak az asztalnál vagy az ágyban lehetnek egymás egyenrangú partnerei, gondolta keserű iróniával és hatalma teljes tudatában. De minél többet beszélgettek, annál inkább ellazult. István lenyűgözte őt elképesztő memóriájával és tudásával. Az összes filmjét ismerte időrendi sorrendben. Természetesen Kata énekelt, a fiatal zeneszerző zongorakíséretével, és ekkor megtört a jég. István randevúra hívta.

Ez volt az ő közös otthonuk, szerelmi fészkük. István a villát az előző évben, 1942. december 8-án, Kata harminckettedik születésnapjára vette. Gyönyörű gesztus volt, egy hely, ahol együtt lehettek, és fogadhatták a barátaikat – egy katonákból, politikusokból, diplomatákból, arisztokratákból és színházi emberekből álló meglehetősen vegyes társaságot. Kata szerette volna titokban tartani előtte a korát, de István persze mindent tudott.

Kezdetben attól tartott, hogy ez a nagylelkű ajándék béklyó. Korábban is megégette már magát olyan férfiakkal, akik birtokolni akarták. Férfiakkal, akik tárgyakat vagy státuszt adtak neki, vagy segítették a karrierjét, miközben azt remélték, hogy uralni és irányítani tudják. De a „kis mestere” szerette a függetlenségét is, pedig Kata számára nem volt más választás. A feszültségtől, amit az okozott, ha megmondták neki, mit és hogyan csináljon, megfájdult a feje. Csak a forgatásokon tudott utasításokat követni. Végső soron istenadta jogának tartotta, hogy reggel kilenckor ebédeljen, vagy a viharban csak egy vékony ingben sétáljon, ha úgy tartja kedve. Ez okozta a pontatlanságát is. Nehéz volt vele találkozót szervezni. Soha nem érkezett meg időben, mert nem bírta elviselni még ezt az apró kötöttséget vagy ellenőrzést sem az embertársai részéről. István más volt, és tulajdonképpen akadt még néhány hely, ahová el tudott menni, ha egyedül akart lenni. István tiszteletben tartotta a szabadságát, és ez volt az igazi ajándék. Minden lakásában, minden zongorán ott állt a fényképe. Gazdag nő vagyok, rengeteg értelemben – emlékeztette magát Kata gyakran.

István néha egyedül is használta a Művész úti villát, munkaügyi találkozókra. Eddig biztosak voltak benne, hogy a helyet az irodájával ellentétben nem poloskázták be. Ezeket a találkozókat előtte is titokban tartotta. Nem akarta, hogy belekeveredjen, túl veszélyes lett volna. Ilyenkor Kata a Lepke utcai kisebb villába ment, amelyet saját részre bérelt. Pesti lakásaiban családok, zsidó barátai bujkáltak. A hírnévtől sújtottaknak nehéz volt láthatatlannak maradniuk ezekben a napokban, amikor az egész világ a feje tetejére állt, és a törvény megfosztotta őket polgári jogaiktól. Legtöbbjük alkalmi munkát vállalt, hogy elég pénzt keressen, és amint lehet, elhagyja az országot, és barátaik, akik még mindig nagy gázsikat kaptak, segítettek nekik.

Tudta, hogy ez a születésnapi ajándék arra volt hivatott, hogy bizonyos értelemben átírja a személyes történetét. Ez volt az a nap, amely új életet teremtett a számára, egyúttal fel is szabadította. István tudta, hogy édesapja nem sokkal a tizenhatodik születésnapja előtt halt meg. Belenyugodott abba a tudatba, hogy István mindent tud. Előtte nem kell titkolóznia.

A látványosságnak vége volt. Pestet apró fényfüzérekkel világították meg. Ki tudja, meddig lehet ezt megengedni? Sokan kijárási tilalomról pusmogtak. A britek már bombázták Németországot. Kata éppen akkor húzta be a függönyt, amikor meghallotta, hogy egy autó kanyarodik be az udvarra. Itt van.

– István! – pördült hátra, és egyenesen a férfi karjaiba repült. Fáradtnak tűnt, gondterheltnek. Most nem szabad próbára tenni az erejét. Megcsókolták egymást, és karonfogva baktattak fel a nappaliba. Kata francia konyakot töltött maguknak. Leültek, a poharakat a tenyerükben melengetve élvezték az alkoholban megbúvó mazsolaszőlő illatát és a távoli Földközi-tenger fuvallatát, egymás szemét kutatva. A nő a pillanatot ízlelgette, a férfi pedig fáradt sóhajt hallatott. Kata csodálta a magas homlok mögött rejlő agyat. A memóriáját és a briliáns elméjét. Ő volt a hírszerzés feje. Emlékezett rá, ahogy itt állt vele a zongoránál, amikor a múlt heti parti után minden vendég elment. Arról a főrabbiról mesélt neki, akit a krakkói gettóból mentettek ki, közvetlenül a felkelés után.

– A németek elkezdték a zsidókat koncentrációs táborokba deportálni, és nekünk gyorsan kellett cselekednünk. Kenderesit, a legjobb emberemet küldtem, le kellett vágnia a rabbi szakállát és pajeszát, és magyarnak kellett öltöztetnie – tisztnek. Némi habozás után a rabbi beleegyezett. Most itt bújtatják a városban, de nekünk kell biztonságban eljuttatnunk őt Palesztinába.

– A kormányzó tud erről? – kérdezte Kata hitetlenkedve.

István bólintott.

– Természetesen. A fiával vártam egy autóban a határon. A kormányzó nagyra tartja a kultúrát. Megmentettük a rabbit és a tudását, amit a zsidók annyira tisztelnek.

Kata szeretett volna többet megtudni a rabbiról vagy bármilyen más hírről, amiről szóra tudja bírni. István volt mostanában a legjobb, valójában az egyetlen hiteles információforrása, de látta, hogy a férfinak nincs kedve titkos dolgokról beszélgetni. Talán inkább egy lassú és hosszú szeretkezésre vágyik a szomszédos hálószobában, a selyemlepedők között. Előtte megfürödhetnének. Finoman végigsimított az ujjbegyeivel a férfi kézfején, mire a „kis mesternek” felragyogott a szeme. Kata azt kérdezte:

– Megfürdünk?

A férfi bólintott. Kata a fürdőszobába ment, és megnyitotta a csapot, hogy megtöltse a kádat. Visszafelé jövet leült a zongorához, és lejátszott egy dallamot: Mindig az a perc a legszebb perc, mit meg nem ád az élet… A férfi felnézett, és elmosolyodott. Minden rendben lesz.

3. fejezet

A tizenharmadik kerületben, mint az összes többiben, a konyhában lévő rádióból Karády mély hangja búgott: Mindig az a perc a legszebb perc, mit meg nem ád az élet, az a legszebb csók, mit el nem csókolunk. Mindig az az álom volt a szép, mely gyorsan semmivé lett, amit soha többé meg nem álmodunk. Ágnes pedig az ágyban találta magát a nap közepén. Nem tudta mire vélni a hőséget. A pehelypaplan alatt a lábával próbálta kitapogatni a törölközőbe csavart forró téglát, amit az anyja tehetett oda korábban. De nem volt ott tégla. Csak az ágykeret hűvös fája nyújtott némi enyhülést, és persze már kitavaszodott. Hallotta a madarak csicsergését odakint, majdnem hangosabban, mint az udvaron ki-be guruló teherautók motorját. Sofőrök jöttek-mentek a házban. Ágnes felismerte a hangjukat, némelyik rokon volt, mások nem, de mindenképpen családtagnak tekintették. Nehéz csizmáik a konyha csempepadlóján dobbantak, felrázva Ágnest lázas álmából. Az anyja rájuk szólt, hogy ne lármázzanak.

– Csendesebben, Ágnes beteg.

– Elnézést, nagyságos asszony – mondták a sofőrök, de a fuvarleveleket a főnöktől, vagyis az anyjától kellett megkapniuk. Az üzletből éltek. Az udvaron minden gyerek tudta, milyen fontos a pénz. Ágnes születésnapja vészesen közeledett, és egy igazi babát remélt kapni, porcelánbabát, pislogó szemekkel, amitől úgy néz ki, mintha élne, de az apja szanitécként szolgált a fronton valahol Oroszországban, úgyhogy erre nem sok esély volt.

Teljesen átizzadta mindenét. A mellkasa is fájt, de aggódott, nehogy összekoszolja az Epeda matracot, amit az anyja nemrég vásárolt. Ez volt az ő büszkesége, senki másnak nem volt ilyen a szomszédságban, kivéve valószínűleg a zsidó hentes lányát, Klárát, jó barátnőjét. Arról álmodott, hogy Klárával zongorázik, aztán arra ébredt, hogy megint reszket, úgy csattogtak a fogai, hogy az egész ágy rázkódott tőle. Az lehet, hogy Klárának nem volt ugyanolyan matraca, de a zongorája egy Bösendorfer volt, emlékezett a gót betűs aranyozott bevésésre. Klára rendes kislány volt. Soha nem lógott az iskolából, hogy moziba menjen vele. Olyan volt, mint egy angyal, Ágnes tökéletes ellentéte.

A bátyja bejött, hogy levegye az iskolai egyenruháját, és magával hozta a konyhából a tyúkhúsleves illatát. Ágnes máskor imádta volna, mint minden ételét, de ezúttal émelygett tőle.

Amikor kinyitotta a szemét, Jani komornak tűnt, ami egyáltalán nem vallott rá. Ágnes aggódott érte. Mintha hirtelen röntgenszeme lett volna, látta maga előtt, hogy Zöldi úr az utcán ténfereg, egy nyolcgyerekes kövér pasas, akit néhány éve börtönbe zártak, mert szerette szopogatni a kisfiúk fütyijét. „Vigyázzatok Zöldi úrral, ne menjetek be a házába!” – akarta kiáltani, de kiszáradt torkán nem jött ki hang. Mire újra felébredt, látta, hogy az anyja már ott sertepertél körülötte. Jéghideg, ecetes vízbe mártott borogatást tett Ágnes csuklójára és a bokájára, megtörölte a homlokát. Ágnesnek nem maradt ereje ellenállni, pedig a hideg sokkolóan mart belé. A bőre gyorsan felmelegítette a rongyokat. Aztán újra elaludt. Álmában megjelent Weisz doktor, és egy tűt szúrt a fenekébe.

– Penicillin – mondta a mamának. Aztán kimentek a szobából, de Ágnes így is hallotta, hogy mit beszélnek. – Ez kétoldali tüdőgyulladás, Julianna – szólt Weisz doktor kedves hangja.

– Súlyos? – kérdezte az anyja, mire Weisz doktor komoly, de tapintatos hangon válaszolt:

– Lehet, hogy nem éli túl az éjszakát. Ágnes arra gondolt: Tényleg? Meg fogok halni, és milyen a halál? Olyan lesz, mint a filmekben? Úgy fogok meghalni, hogy soha nem csókolóztam? Újra hallotta a dallamot, messziről: Az a legszebb csók, mit el nem csókolunk… Aztán megsajnálta az édesanyját, aki sírva fakadt. Később elaludt és álmodott, vagy ébren volt, várta az Angyalt? Hatalmas volt, nagyobb, mint a ház, szárnyak nélkül. Biztosan őt figyelte. Tudta, hogy nincs egyedül, és az Angyal vigyázni fog rá, ha eljön az ideje. De hol van?

Másnap reggel arra ébredt, hogy a konyhából zene szól. Az ajtó résnyire nyílt, és az anyja bedugta rajta a fejét, göndör barna haja meglibbent, aztán mindent elborított a hegedű, a zongora és Karády Katalin búgó hangja. Ez lett a veszted, mind a kettőnk veszte, e csillagos mély, forró május este. Ágnes érezte, hogy újra felszökik a láza, de reggel volt, és élt. A mama mosolygott, és Karády énekelt neki.

Valamivel később megborzongott, amikor jéghideg fém érintette a hátát. Megfordult, és látta, hogy Weisz doktor őszes göndör hajjal keretezett arca hajol fölé. A férfi a tüdejét hallgatta. Furcsán nézett ki a sztetoszkóp piros gumicsöveivel és a meglehetősen nagy fülébe dugott pici tappancsokkal. Ágnes tudta, hogy az orvos semmit sem hall, és legszívesebben azt mondta volna: „Jó napot, Elefánt úr”, de ehelyett mély, fájdalmas lélegzeteket kellett vennie.

– Még egy nagy levegőt – utasította Weisz doktor. Aztán kivette a fülhallgatóját, és megveregette Ágnes kezét. – Erős lány vagy te, Ágnes.

Mint Karády, gondolta Ágnes, a Ne kérdezd, ki voltam című filmben. Igen, ő is erős lány volt. Félreértették, és meg kellett küzdenie azért, hogy olyannak lássák, amilyen, de végül minden jóra fordult.

Weisz doktor letörte egy fiola tetejét, és a fémfecskendőjével felszívta a gyógyszert.

– Adok még egy injekciót, Ágnes, fordulj meg, kérlek – szólt, és Ágnes hasra fordult. Ökölbe szorította a kezét, és összeszorította a fogait, hogy hősiesen elviselje a szúrást.

– Rendben is vagyunk – mondta Weisz doktor, felállt, menni készült. Ágnes a szeme sarkából látta, ahogy anyja pénzt nyújt felé.

– Nagyon szépen köszönöm, doktor úr.

Dr. Weisz eltolta a mama kezét.

– Fizessen, ha lesz elég pénze. Tudom, hogy a sofőröket is ki kell fizetnie.

– Köszönöm, akkor majd a jövő hétfőn fizetek. Amikor megkapjuk a kártérítést a teherautóért, amit rekviráltak.

– Amikor tud, Julianna. És ne habozzon, hívjon fel, még akkor is, ha nem tud fizetni.