SZENTESI ÉVA

Merkúr a retrográdban
nincsenek emlékeim

A szerzőtől az Open Books gondozásában megjelent

A mai naphoz nincsenek emlékeim

© Szentesi Éva, 2022, 2024

© Open Books, 2024

Borítókép © Joe Webb

Második, javított kiadás

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-445-1

Itt állunk sötét évek után, egymáson kívül
nem kötődve senkihez, a boldogság
ragyogó gyászában.

Babiczky Tibor: A szövetség

ELSŐ RÉSZ

1.

Meg akarok halni.

Tudatában vagyok annak, hogy a halál után sóvárgok, hogy ez az érzés helytelen a szónak abban az értelmében, hogy mégsem kellene meghalni ennyire fiatalon, bár az, hogy mennyire vagyok fiatal, viszonylagos.

Nem ástam bele magam abba, hogyan nyírhatnám ki magam, ha csak azt nem számítom, hogy egyszer rákattintottam egy cikkre, ami az öngyilkolás módszereit taglalta.

Egyébként sanszos, hogy gyógyszerrel csinálnám. (Erről kifejezetten azt írta az előbb említett cikk, hogy nem ajánlja, mert nem romantikus elalvás lesz belőle, hanem fájdalmas rókázás kevés eséllyel a halálra, életben maradás esetén pedig jó eséllyel megnyomorítva.)

Ez az érzés egyelőre nem elhatározás, viszont képtelen vagyok irányítani a gondolataimat, olykor homályos lesz minden, nem vagyok jól, negatív spirálba kerülök (utálom ezt a kifejezést, hogy „negatív spirál”, olyan, mint a „pozitív gondolkodás”), amiből nehéz kimászni, és olyanokat dumálok hangosan, hogy „bárcsak elpusztítaná egy nagy meteor a Földet, és felrobbanna ez az egész fos, ami körülvesz”.

Sokszor gondolkodom azon, milyen temetésem lenne, és kéjes érzéssel tölt el az a rengeteg poén, amivel sokkolnám az embereket. Más az esküvőjéről álmodozik ekkora műgonddal, nekem a temetésem tervezgetése jelent örömöt, tiszta Addams Family-feeling, pedig tinikoromban se voltam emós.

Például itt van rögtön az, hogy Lou Reedtől szólna a Perfect Day. Arra vonulnék be. Vagyis: vinnének be a koporsóban. Amikor gyerekként néztem a Hófehérkét, sokkal jobban izgatott, amikor az üvegkoporsó fölé hajolt a királyfi, mint amikor a végén megcsókolta a menyegzőn a hercegnőt.

Elveszi feleségül? És? Kit izgat? Azt nem nagy kunszt! De meghalni ennyire menőn, üvegkoporsóban, királyfival, na az a nem semmi.

Szóval szépen tervezgetem a temetésem… Jöjjön akkor Lou Reed, hadd szóljon, tessék befáradni, kisasszony, már fel van ravatalozva a koporsója, ne kóricáljon itt, tudom, hogy látni akarja, mennyire kiborulnak magán az emberek, de azért mégis, viselkedjen.

Elképesztően idegesítő szellem leszek, sokáig fogom kísérteni azokat, akiken bosszút akartam állni. Haha.

Amikor pedig megszólal a refrén harmadjára is Lou Reed mély, depresszív hangján, és jön a szám csúcspontja, Itssssss, succccchhhh a perfect dayyyyyy, you just keep me hangin’ on…, mint valami harsonaszó, akkor a feketébe öltözött férfiak felemelik a koporsót, és visznek is a gödörbe, hogy elhantolhassanak. Lou Reedtől amúgy is eret vágsz, nem kell ahhoz temetés, hogy azonnal magadba akarj döfni valamit, de ez a dal egy temetésen különösen hatásos. Pláne, hogy a tökéletes napról énekel, egy teljesen hétköznapi tökéletes napról, mint amilyen az én temetésem is lesz.

A legtökéletesebb nap a világon.

Ja, és akkor legyen a ruhám piros, semmiképp nem szeretnék a saját búcsúztatómon a csodálatos koporsómban slamposan festeni. Sminkest is kérek, és legyen rajtam a kedvenc csizmám, az a kényelmes, amiben az idők végezetéig elálldogálok akár. Vagyis elheverészek. A make upom legyen normál, ne essen a halottkozmetikus túlzásokba, nehogy úgy nézzek ki, mint a Jól áll neki a halálban Meryl Streep ikonikus karaktere, Madeline Ashton, istenem, de imádom azt a filmet. A hajamat hagyják, jó lesz a paróka is, az tartósabb. Egyszer olvastam, hogy az ember hajszálai egy ideig még nőnek a halál beállta után. Aztán láttam valami képet egy mumifikálódott holttestről, és elborzadtam a pár szál haján. Nekem inkább legyen parókám! Parókás múmiaként akarok feküdni odalent, amíg el nem porladok. Mekkora poén! Aztán ezer év múlva kiásnak, és arról fognak cikkezni a holografikus újságok, hogy a letűnt korban milyen szépen temették a halottaikat az emberek, ez a mi civilizációnk még adott az ilyesmire, közben meg hagyjuk már… Csak én voltam ennyire körültekintő, még a koporsóban elporladó hajra is gondoltam.

És persze úgy kéne meghalni, hogy szép maradjak, ne csúfítsam el magam kötéllel, pisztollyal vagy egy katasztrofális karambollal.

A halál az élet része (ezt valami önfejlesztő könyvben olvastam, mondhatok még ilyen közhelyes spiri baromságokat). Úgy születünk, hogy tudjuk ezt, vagyis akkor még pont nem tudjuk, de aztán eléggé korán találkozunk vele, amikor először meghal a kiscicánk (elüti a kocsi, csináltunk neki kopjafát a kertben), aztán meghal nagypapa, az már nagyobb falat: szia, apa, leülnél, és elmagyaráznád, hogy mi a halál? De apa nem magyarázza el, mert ő sem tudja felfogni a saját apja halálát. (A felnőttek olyan önzők, mikor a gyászukkal vannak elfoglalva.) Egyszer csak nem jön többé nagypapa, aztán nem jön többé nagymama sem, tiszta kibaszás, meg kell szokni az életet, mert a végére kurvára egyedül maradunk, és azt nagyon nem kéne megvárni.

Egész életemben attól rettegtem, úgy halok majd meg, hogy nem lesz senkim. Hogy nem lesz felhajtás a temetésemen, mert elfelejtettek, és a kutya sem lesz kíváncsi rám, a nevemet se tudják, és a sírhelyemet is csak kényszerből váltja meg valami nem túl közeli rokon, és húsz év múlva, amikor lejár, akkor ki lesz írva a sírkövemre, hogy „lejárt, kérem, váltsa ki újra a bérletét”. De nem jön senki. Mert senkim se lesz. Aztán rám földelnek valaki mást.

Eleve mekkora para kiírni a temetőben a sírkőre, hogy lejárt a bérlet, baszki, hát senki nem fog feltámadni azért, hogy újra fizesse. Régen a nagyanyám előre gondoskodott erről is, de én nem ilyen vagyok, nem fizetek előre.

Természetesen legyen tor, ahol rúgjon be a gyásznép. Merthogy sokan lesznek, és sajnálni fognak, és az elföldelésnél majd bőgnek, de a toron, ott meséljenek vicces sztorikat rólam, hogy mennyire ragyogó voltam, és vesézzék ki a ceremóniát, amikor bevonultam a koporsóban, és megszólalt a Perfect Day, és mondják azt, hogy akkor alig tudták visszatartani a nevetésüket. Istenem, de kár, hogy nem lehetek ott. Micsoda poén, kérlek, micsoda sziporkázó, briliáns elme, aki ilyet kitalál.

Na jól van, elég, ne tapsoljatok tovább.

Majdnem elfelejtettem, hogy nagy képet kérek magamról, legyek rajta istennő, de frankón. És mosolyogjak. Ki akar elkámpicsorodott képpel állni a saját temetésén? Legyek vidám, már-már kedélyes. Mondják azt, hogy ez aztán tényleg jól tartotta magát. Irigykedjenek is. Milyen szép nő volt, milyen szép temetése van, milyen szép a halálban is, mennyien szeretik, hiszen ilyen sokan eljöttek. A temetésről kár, hogy nem posztolhatunk az Instagramra, hashtag suchaperfectday, mekkorát menne pedig. Gyűjthetném halálom után is a lájkokat, és mondanák, hogy fúdemorbid, fúdebírom ezt a csajt. Na ez aztán tényleg vagány, csúfot űz a halálból, mekkora fricska, középső ujj kimerevít, feltart, bemutat. Nesze, halál, jó nagy hülye vagy.

Egészen természetes állapot, kezdem megszokni, hogy a halálra gondolok. Néha viszont megrémülök. Vajon tényleg ki tudnám nyírni magam? Melyik lehet az utolsó pillanat a ravasz meghúzása vagy a gyógyszerek bevétele előtt, amikor még visszafordulhatsz? Hol van az a pont, amikor még tudod, mit cselekszel, de már túl késő? Már árad szét a testedben a méreg, már nem tudod kihívni a mentőket, vagy, ami még rosszabb, szétloccsantottad a fejed egy fegyverrel. Még egy másodperc, és vége. Szevasz.

Mostanában naponta többször gondolok a halálra az életem lehetséges megoldásaként.

Megnyugtat a tudat, hogy egyszer ennek azért valahol vége lesz.

Az is megnyugtat, hogy még életben vagyok, és próbálom megtalálni az értelmét a létezésnek. Hogy milyen jó, hogy felkelhetek mindennap, és szép házban élek, jó fej barátaim vannak, nem kell nélkülöznöm. Az idő is megijeszt, mert kurva gyorsan telik, de ahogy Csáth mondja: „nem az idő múlik, hanem mi”, és ez a rohadt nagy igazság. Nemrég még a harmincnegyedik születésnapomat ünnepeltük, meglepetésbuli volt, boldog voltam, most meg itt a harmincötödik, és a barátaim közül senki nem tudja, hogy én egy nap alatt mennyiszer gondolok a halálra. Ha tudnák, olyanokat mondanának, hogy mennyire hülye vagyok, ne beszéljek őrültségeket, nem akarhatok meghalni, hiszen csodálatos vagyok, és sikeres, és rengetegen szeretnek, most nézzem meg, hányan lennének a helyemben.

Miért? Hányan?

Hányan akarnak napjában többször a halálon lamentálni? Ez olyan irigylésre méltó? Ne már, emberek! Ti tisztára hülyék vagytok!

Vagy a többiek nem tudják, hogy az életnek egyszer vége lesz, hogy ezen a világon mindenki meghal, még az utolsó nyomorult kis pondró is, és az a sok milliárd ember is mind meghal? És ez senkit nem fog érdekelni, mert születnek új emberek, meg új pondrók (a kettőt néha összekeverem, bocs), bárki elfelejthető, és előbb-utóbb mindenki sírhelyére új halottakat temetnek majd, és aztán már nem írják ki, hogy a sírhely bérleti díja lejárt, újra kiváltható. (Kivételt képez a királyok és az államfők sírhelye, azokat jó sokáig megőrzik az utókornak. Lehet, hogy mégse hülyeség a királyfihoz feleségül menni? Okos voltál te, Hófehérke!)

Nem lehet felfogni az életet. Hogy ezt most minek csináljuk, mi a lényege, minek vagyunk itt, ha úgyis meghalunk?

Ha bulizunk, akkor ez a téma nem érdekel annyira, olyankor mindenkit szeretek, kivéve, ha Líviáékkal vagyok, mert ők túlságosan meg akarják fejteni az élet értelmét, és lehúznak a faszságaikkal.

2.

Húsz perce fekszem mozdulatlanul, fogalmam sincs, hol a bugyim, a lábam közé nyúlok, még nedves, nem tudom eldönteni, mitől. A fejemet mintha lékelnék, a lábam egy ismeretlen láb alatt, zsibbad, ismeretlen kar a derekamon, ennek viszont alig érzem a súlyát, a szobába beszűrődő kinti fények tompán engedik csak körvonalazódni, pontosan hol is vagyok. Puritán berendezés, a falak közel, kicsi szoba, egy ködös tájba futó függőhidat látok, béna IKEA-s fotó jó nagy méretben, nem passzol a parányi szobához, a fotón lévő ködös táj viszont illik a helyzethez.

Annyi tisztán megvan a tegnapból, hogy a csajokkal elindulunk otthonról, proseccóztunk, az étteremben már gin-tonik, aztán vodka, minek keverni, nem értem, mindig megfogadjuk, sose tartjuk be, magas sarkú bokacsizma, miniszoknya, bőrdzseki, hangosan röhögünk, fúdemenők vagyunk, rendelünk, fizetünk, mindenki külön a köröket, nem számolgatjuk a pénzt, az ócska. Szexik vagyunk, lábunkat egyikről a másikra, cici kint, csinálunk szelfit az Instára, hashtag fridayvibes, és akkor Lívia kitalálja, hogy rendeljünk tequilát, de azt nem tudom, minek, mert négyfélét inni totál baromság.

Arra még emlékszem, amikor meglátom a srácot a bulihelyen, előtte írogatott Instachaten, elég gáz dumákat, szemtelenkedett, mondjuk az tetszett, mondtam neki, jöjjön oda, ahol vagyunk, csajokkal ugyan, de már nagyba’ vagyunk, nem baj az, ha feldobja egy kis férfienergia a társaságot. Mire megérkezik, középen táncolok vadul, Lívia mondja, hogy menjek be vele a mosdóba, és szívjak fel egy csíkot, attól jobban leszek.

Aztán smárolunk a csávóval, ki van gyúrva, jól is csókol, nem idétlenül dugja a nyelvét a számba, azt ki nem állhatom, talán egy tízessel fiatalabb, kit érdekel, szépek a fogai, fazonra nyírt a haja, feszül az inge, fehér a cipője, ápolt a keze, nagy tenyere van, rózsaszín körmei, nem koszos. Szemtelenkedik, kurvára bejön, közben vigyorog, tudja, hogy tetszik nekem. Agyalok egy kicsit, milyen bugyi van rajtam, ez fontos, a bugyi, az nem lehet gáz, aha, jó lesz, melltartót úgyse vettem fel, legalább nem kell levenni.

Smárolunk a tánctéren, a vécé előtti folyosón, a keze a derekamon, a fenekemen, a pólóm alatt, menjünk haza, kemény a farka, menjünk, mondom, smárolunk a taxiban, keze a bugyimban, nedves vagyok, sóhajtozok, zihál ő is, mikor érünk már oda, elnézést, uram, mindjárt otthon, addig türtőztetjük magunkat, hányadik kerület, nem tudok rájönni, appal fizet, kiszállunk, a liftben leszopom.

Aztán dugunk, előbb a konyhában, aztán a fürdőkádban, arra azt mondja, hogy ott nem szokott kefélni, ezen csodálkozom, majd az ágy, női ejakulációs foltok a gumírozott lepedőn, az én orgazmusom nagyobb, mint az övé, azt mondja, ilyet még nem látott.

A lába az enyémen, a feje a másik irányba néz, a bőre szép, szolizik, túl izmos a válla, túl széles, de jó hozzábújni, a mellkasán apró szőrök, pedig amíg nem vette le a pólóját, azt hittem, mindenhol gyantáztat. A farka tökéletes, de a keze a legszebb, azt fognám és hazavinném.

Most megmoccan, becsukom a szemem, úgy szorítom a szemhéjam, mintha az életem múlna rajta, nem akarom, hogy azt higgye, fent vagyok, a másik oldalára fordul, leveszi rólam a lábát, nagyon jó, megvárom, míg megint mélyre kerül az alvási fázisban, és kiosonok a szobából. Gyorsan megnézem, hol van a bugyim, hol van a szoknyám, a felsőm és a kabátom, a kabát biztos kint, minek hoztam volna be, a bugyit nem találom, picsába már. Felveszem a földről a ruhákat, belerúgok az ágyba, visszatartom a jajgatásom, nyitom az ajtót, nem nyikorog, modern társasházi lakás, kábé negyvenöt négyzetméter, már majdnem teljesen nyitva az ajtó, még mindig nem nyikorog, mire megszólal bentről:

„Ugye te nem olyan nő vagy, aki fogja magát, és szó nélkül lelép sunyiban reggel? Gyere vissza. Azt hittem, te felnőtt vagy, és nem ilyen lelépős csaj.”

Nevetnem kell, de nem merek, mondom, aludjál, mennem kell. Be kell vallanom, hogy vicces, komolyan bejön. De utálok reggel másnál ébredni, haza meg nem viszek senkit elsőre, a privát szférát szeretem megtartani.

Fogat akarok mosni, le akarok zuhanyozni, ki akarom mosni a cigit a hajamból. Részegen túl sokat cigizünk a lakásban a lányokkal, zúg a fejem a füsttől, utálom, hogy büdös a bőröm, a hajam, a ruhám, utálok így szexelni, közben meg egy ideje már nem is tudok máshogy.

Kint vagyok a szobából, becsukom az ajtót, remélem, rájövök, hogy jutok ki, új építésű ház, ha kintről becsapom, lezár a zár, jól van, a cipőm megvan, a dzsekim is. A legjobb másnaposan idegen helyről a tegnapi büdös, izzadt ruhában hazamenni magas sarkúban, szétkenődött sminkkel, szex után, napszemüveg nélkül. Idegen testnedvek a hajlataimban, összekeveredve az én váladékaimmal, megszáradt nyálas részek a különböző testrészeimen, maszatolódott szempillaspirál és egy fájdalmas nap ígérete.

Még a barátnőket sincs kedvem felhívni, hogy beszámoljak…

A mobilomat bent hagytam, jut eszembe abban a pillanatban, amikor becsapom magam mögött az ajtót.

3.

A Thonet-asztal üveglapjából letört egy darab.

Nem én törtem le, így vettem.

Képtelen voltam otthagyni a pop up vásáron, annyira passzol a belvárosi lakásom konyhájába, mintha ide tervezték volna. Ovális alakja éppen beleillik a konyhaszigetbe, kockás, nádból fonott aljára két részletben helyezték rá az üveget, ami egyfolytában elmozdul.

Ez eléggé idegesítő.

Nem is dolgozom rajta emiatt, étkezésnél, baráti beszélgetéseknél, különböző mértékegységű és intenzitású ivászatoknál is rohadtul zavaró.

Lívia pontosan érkezik. Lívia mindig pontos. Még akkor is kiöltözik, amikor nem megyünk sehová, csak hozzám ugrik át. A ceruzaszoknyája is pontosan feszül, szerintem kissé kihízta, felszaladt rá legalább egy négyes, hiába jár pilatesre, nem látszik rajta, tuti félrezabál.

A haja pontos fazonra nyírva, vállig érő, szögegyenes, csokoládészínű, nem őszül, azért festi, hogy fényesebb legyen. Szerinte sokkal szebb így. Szemöldökét a thai csajnál lamináltatja a Szabadság téren, és cérnával szedeti. Azt mesélte, amikor először cérnázták, potyogtak a könnyei a fájdalomtól. De szerinte így sokkal pontosabban el lehet távolítani a makacs szőrszálakat, így mondja: „makacs szőrszálak”. A bajuszát is cérnázzák, meg a pajeszát is. „Sötét tónusú bőrnél a pajesz is játszik. De besírsz, annyira fáj.” De szar lehet, mormolom, miközben hallgatom. Tizenkettőezer-ötszázba fáj a cérnázás meg a laminálás. „Meg vagy te húzatva?” – kérdezem, de csak nevet.

Lívia proseccót hoz, a Culinarisban vette, kéri, hűtsem be, mert a polcról van, nem volt a hűtőjükben, emiatt hangosan káromkodott az üzletben, pedig nem szokása. A magas sarkú cipőjét a lakásban sem veszi le, egész estéket képes benne állni, ülni, bármit csinálni. A harisnyáján C-formájú minták, megkérdem, mit jelent a C, azt mondja, „cica”, a szoknyája felsliccelt, elöl kilátszanak a combjai, még a szoknya anyagán keresztül is látom a narancsbőrét.

„Bombázó vagy, Lívia! Bombázó! Csodálatosan nézel ki” – érkezik meg borzalmas affektálással Noémi, aki derékig érő, steampodozott, szőke haját úgy veti jobbra-balra a vállán, mintha egy erre az estére begyakorolt koreográfiát mutatna be nekünk. A steampod magas nyomású, forró gőzt lövell a hajszálakra, ettől pedig szögegyenesen áll az egyébként hullámos haja. Minden hétfőn és pénteken a fodrásznál ül emiatt. Otthon soha nem mos hajat, bár a fürdőszobapolca tele van mindenféle hajápolószerekkel.

„Egy deka narancsbőr nincs rajtad, miről beszééélsz?” – nyújtja el indokolatlanul a szavakat, és közben módszeresen végighúzza a tenyerét Lívia combján, aki az első pillanatban furán néz barátnőnkre, majd rám, majd megint vissza Noémire, és kényszeredetten elveszi a lábát, miközben az arcára erőltet egy kínos nevetést. Amikor nevet, megmerevednek az arcizmai, egy fura, erőltetett grimasz lesz a fején, ettől úgy fest, mintha sose lenne őszinte a mosolya.

„Ez a testkezelés lószart sem ér. Kifizettem rá ötvenezret, de semmi. Tiszta narancsbőr vagyok.”

„Miről beszééééélsz? Dehogy vagy narancsbőrös. Csodálatos vagy” – tromfol tovább Noémi, én meg a tekintetemmel könyörgöm, hagyja abba, mert egyáltalán nem vágja, hogy mennyire túljátssza.

Nagy nehezen veszi a lapot, mert belekezd a méregtelenítésről szóló litániájába. Imádja a kúrákat. Bármennyit képes elkölteni ezekre a baromságokra, és olyan meggyőződéssel tud beszélni ezekről, mint egy amerikai piramisjáték csúcsértékesítője.

Néhány hétig.

Aztán megunja, félrezabál, és ugyanott van, mint amikor elkezdte, vagy még rosszabb szituban, mert általában felszalad rá pár plusz kiló.

„Reggel egy deci langyos, szűrt vízbe egy teáskanál bioalmaecetet csepegtetek, majd éhgyomorra megiszom. Aztán zellert facsarok hidraulikus slow juicerrel, nem turmixszal, ez fontos, mert a turmixgép csak összetöri a rostokat, és nem préseli ki. Szóval a zellerléhez spenótlevelet adok, és megiszom. Kész, ennyi. Közben befogom az orrom, mert még a kezemnek is zellerszaga van. Behánysz, olyan.”

És mutatja is: a tenyerét az orrához tapasztja, undorodó grimaszt vág, és orrhangon magyarázza, hogy gusztustalan a zöld turmix, de ha nem érzi a szagát, meg tudja inni.

„Aztán biomandulatejet forralok, egy decit, mert a két deciben már túl sok kalória van, de még mindig a mandulatej a legjobb az összes alternatív tej közül, nagyon vigyázz, hogy ne tartalmazzon hozzáadott cukrot, aztán kávét főzök, amitől beindul az anyagcserém, és higgyétek el, hogy megéri nyomni ezt a kúrát. Már három hete csinálom, és sokkal szebb a bőröm, nézzétek meg, hogy sokkal szebb, fél éve nem voltam botoxon se, és rengeteget fogytam.”

Amikor arról beszél, hogy hat kilót leadott ezzel a módszerrel, akkor hirtelen feláll, felhúzza a hasán a pulóverét, letolja a nadrágját, ott áll egy lézervágott mikrotangában, és mutatja, mennyire vékony. A derekán striák, pedig nem is szült, az állandó jojódiéta szétrepesztette a bőrét, és a felszakadt hámréteg fehér cirkalmakat rajzolt a derekára. A combja vastag, ilyen alkat, de magához képest tényleg sokat fogyott. Mondjuk az látszik, hogy rendesen behúzza a hasát.

Lívia rászól:

„Vegyél már levegőt, légy szíves.”

Noémi meg se hallja, folytatja tovább rögtönzött előadását, mintha színpadon állna, teljesen transzban van: „Azért vagyok ennyire vékony, mert nem eszem húst, tejterméket, cukrot, glutént, csak zöldséget, sok zöld színű zöldséget, ez nagyon fontos, attól fogysz a legtöbbet, és paradicsomot meg gombát sem, mert az belobbantja a szervezetben lévő gyulladásokat, ezt Gisele Bündchen étrendjében olvastam…

És az is nagyon fontos, hogy pótolni kell a B12-vitamint, meg az összes többi vitamint is, de a B12 különösen fontos, azt nem tudom, hogy miért, ne kérdezzétek, de a természetgyógyászom erről külön hosszan magyarázott. Ezenkívül még vas, cink, C-vitamin, szelén, króm, K2-D3, ebből napi ötezer nemzetközi egység.

Vannak nagyon jó tej- és húshelyettesítő termékek, felvásároltam a fél bioboltot, már szinte mindent el lehet készíteni gluténmentes tésztából, vegán hús- és tejkészítményekből. Az egész elképesztő!”

És mondja, és magyaráz, közben rettenetesen elnyújtja a mondatvégi szavakat.

Próbálnék rákérdezni, hogy ezek a vegán meg gluténmentes cuccok pontosan miből is készülnek, nincsenek-e tele tartósítószerrel meg adalékanyaggal, amivel csak adott a szarnak egy pofont, de ezt a felvetésemet se hallja meg. Úgyhogy inkább kuncogni kezdek a monológján, Lívia már oda se figyel, barátnőnk, Noémi kéretlen előadása alatt pezsgőspoharakat szed elő a vitrinből: „Hagyjad már magad, Noémi, bombanő vagy.”

Ezzel a kissé cinikus visszaütéssel le is tudja felfokozott állapotban lévő barátnőnk rögtönzött performanszát, aki ahogy a méregtelenítés alatt engedélyezett ételekről hadovál, a ginjébe perzsa rózsabimbókat morzsol, majd skinny tonikkal önti fel.

„Most akkor gin-tonikot ihatsz?” – kérdezzük tőle kórusban.

„Ez skinny tonik, nagyon kevés cukor van benne, és amúgy is rohadék egy hetem volt, egész héten szívattak egy új projekttel, ennyit engedélyeztem magamnak, meg amúgy sem vacsoráztam, kiszámoltam, hány kalória van ebben a ginben, amúgy ez a gin is gluténmentes, direkt ilyet vettem, kóstoljátok meg, elképesztő. Meg amúgy a gin gyógynövényekből készül, akkor az meg már majdnem orvosság. Most tulajdonképpen gyógyítom magam. Bármi van, gint igyatok, skinny tonikkal, perzsa rózsabimbókkal.”