HUSZTI GERGELY

ADRIA CSILLAGA

Úrilányok az Adrián

A sorozat további kötete

Villa Abbázia

© Huszti Gergely, 2024

© Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Nagy László

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-362-1

Szüleimnek

A világ megcsalva akar lenni, hát megcsalom

Előhang

1905, Budapest

Ha lehunyt szemmel felidézem azt az egykori emlékezetes estét, két tízesztendős lánykát látok kopogós cipőben, fehér harisnyában, egyforma szabású, fodrokkal tarkított ruhácskában, hátuk közepét verdeső copfba fogott hajjal, szorosan összebújva a pesti éjszaka hírhedt mulatójában. Ki tudta volna megmondani, hol végződik az egyikük, s hol kezdődik a másik?

Hogy miként kerültünk kislányként az Orfeumba? Születésünk kerek évfordulóját ünnepeltük, szüleink pedig mulatságot ígértek, valódi felnőttes estét, egyszóval olyasmit, amire egy tehetős vidéki család gyermeke titkon áhítozik. Emlékszem, milyen boldogan vártuk a napot, mikor végre beléphetünk a nagyok rejtelmes világába, és ezúttal nem csupán unalmas lányos holmikat kapunk, és mellé luftballont, hanem éjszakai kiruccanást Pest szívébe. Iskolatársnőink szerint a főváros varázsos hely, ahol minden van, és bármi megeshet.

Rég ágyban lett volna a helyünk, ezen az estén azonban a páholy korlátját markolva bámultuk a színpadot. A zajos nézőtér sötétbe borult, a földszinti asztaloknál ülők egymásra pisszegtek, s én oly szorosan nyomtam oldalamat Flóráéhoz, mintha egyszeriben összenőttünk volna. Izgalomtól verejtékes tenyeremmel a kezét kerestem, hogy mint annyiszor azelőtt, bátorságot merítsek belőle. Megragadtam, majd kettőt szorítottam rajta, s azonmód érkezett a felelet: három gyors koppintás a kézfejemre. Csak mi ismertük ezt a titkos jelbeszédet, ami számos alkalommal kimentett a bajból, ha rosszaságot tettünk, és szorultunk miatta. Olyankor ujjaink összeérintésével hoztuk egymás tudomására, melyikünk feleljen a dorgálásra, mikor hallgasson el, és legfőképpen az igazat vallja-e, vagy ferdítsen rajta némiképp. No meg akkor is kapóra jött ez, ha némán kellett vigasztalni a másikat. Rendszerint ebben is Flóra vitte a prímet, és én hálásan szekundáltam neki, kettőnk közül ő volt a rangidős születésünktől fogva. A három koppintás azt jelezte: maradj veszteg, minden rendben lesz, vigyázok rád.

Az épületben szikrázó csillárok, az a semmihez sem fogható illatkavalkád és az ínycsiklandó büféasztal olyan hatással bírt ránk, hogy szájtátva kapkodtuk a fejünket. A műsor sem volt híján bámulatra méltó mutatványoknak. Artisták zsonglőrködtek ördögi ügyességgel, arabos hastáncosnők vonaglottak csengettyűiket rázva, hajlongott a kaucsukember, majd medvetánc következett, és az ég tudja csak, hányféle izgató látványosság volt még soron. Olykor hasunkat fogva kacagtunk, máskor szemünk elé tartott kézfejünk mögül mertünk csak kilesni, olyan borzongató volt a látvány. Soha azelőtt ilyesmiben nem volt részünk, és nem győztünk betelni vele. Együtt ünnepeltünk a publikummal, még akkor is pirosra tapsoltuk a tenyerünket, ha egy kukkot sem értettünk a nem éppen gyermekfüleknek szánt vaskos tréfákból. De ahogy múlt az idő, és türelmünk is fogyatkozott, egyre csak pislogtunk egymásra. Mindez kevés volt, mi messze többre vágytunk ennél, valódi igézetre, varázslatra, csodára. Hiszen azzal kecsegtetett a színesre mázolt plakát a Nagymező utca elején, rajta repülő trombiták, levegőben táncoló kendők és egy vastag zsinórral gúzsba kötött nőalak. Percekig bámultuk a szálkás betűket: A miszticizmus főpapnője Budapestre látogat. Egyszeri alkalommal mutatkozik a Fővárosi Orfeum közönségének a szenzációs Anna Fay médium. Noha bajosan tudtuk csak kibetűzni a szavakat, mégis nehezen mozdultunk a hirdetőtábla elől, ami babonás erővel bírt felettünk. Te, mi az a misz-ti-ciz-mus?, néztem Flórára értetlenül, aki erre úgy végigmért, mintha a szorzótáblát kérdeném. Hát még ezt sem tudod? Az egy ragályos kórság. Ha utolér, véged, szólt, és kacsintott hozzá. Ma már nevetek a tréfán, de felelete akkor cseppet sem volt bátorító, így mikor elérkezett a műsor koronája, és színpadra szólították a főpapnőt, engem az ájulás környékezett.

Hátrasandítottam apánkra, aki a páholy hátsó sorában ült néhány idegennel, az urak dohányfüstöt pöfékeltek, a hölgyek pezsgőztek, és izgatottan kacarásztak. Mindegyikük párban volt, őt kivéve, amiről eszembe ötlött szegény anyánk, ki már a vonatúton meghűlt, ezért korán lepihent a szállóban. Apánk gondjaira bízott minket. Ő addig ritkán maradt magára a vásott ikrekkel, de ezúttal nem volt kibúvó a feladat alól. Megnyúlt ábrázattal terelgetett végig bennünket a városon, s ma már az okát is tudom kedvetlenségének. Módfelett zavarta, hogy anyánk társasága nélkül kénytelen kirúgni a hámból, ami habitusának amúgy sem felelt meg. Hugó bácsikám szavaival élve kevésbeszédű, hamuszín, száraz ember, ki a mulatságnál a tisztes munkát százszorta többre becsüli, s leginkább abban leli örömét, ha igazgatói szobájának ajtaját magára kulcsolhatja. Most is állig felgombolva, szálfaegyenesen ült a társaság szélén, s szemüvege mögül örömtelen ábrázattal figyelte az attrakciót. Úgy festett, mint aki nagyon is megbánta, hogy efféle muriba hozta a lányait.

Egyszeriben cintányér zeng, én összerezzenek, még jó, hogy Flóra szorosan tart. A porondmester bejelentést tesz, mire egy segéd kíséretében színpadra lép a plakátról ismerős fiatal nő. Gyér fénysugár vonja be éteri alakját, amit csupán egy könnyen libbenő, színes, bő ujjú kabát takar. Fején törökös turbánt visel, s mintha teste is fényszőttesből volna. Átható pillantással vizslatja a közönség sorait. Mire jó ez, tán csak nem így terjeszti a kacifántos nevű kórt? Lesütöm a szemem, nehogy elérjen a ragály, de újra felpillantok, mihelyst a segéd begörget egy emelvényre állított, körben szorosan lefüggönyözött fülkét: ez a szellemkabinet, miként az a plakáton szerepelt. A főpapnő némi kutatás után két urat választ a publikumból, kiket a pódium bal s jobb szélére állít, majd egy cirka tíz rőf hosszú kenderkötelet ad a kezükbe, amit azok gondosan szemrevételeznek, s araszonként átvizsgálnak. Miután meggyőződtek róla, hogy semmi csalás nincs a dologban, a főpapnő a szűk fülkébe lép, s intésére a segéd előbb csuklóit köti gúzsba a háta mögött, majd immár teljes testét körbetekerve egy rúdhoz kötözi a törékeny teremtést. Lélegzet-visszafojtva figyelem, ahogy a szoros kötelék bénító hatására arca eltorzul, feje lehanyatlik, nem vitás, a kínok kínját szenvedi el szegény a mi mulattatásunkért. Végezetül a segéd a két szabadon maradt kötélvéget az oldalt strázsáló urak kezébe adja, majd széles mozdulattal elfüggönyözi előlünk a fülke rabját, és maga is az urak mellé áll. A kötelékeket intésre megfeszítik, innentől nincs menekvés a gúzs fogságából. A szívem kihagy egy ütemet, elképzelni sem tudom, mi következhet ezután.

A földszint néma, akár egy sírkert, immár az a három baka sem zsinatol, akik kurjongatásukkal mindvégig zavarták az előadást. Éles trombitaszó töri meg a csendet, majd harmonika és dobpergés hangja szüremlik ki a kabinetből, végül a főpapnő feje is feltűnik az előfüggöny tetején, és gyors egymásutánban balra, majd jobbra siklik, mintha varázsütésre elvált volna a testétől. Többen felsikoltanak rémületükben, kalapok szállnak a magasba, a teljes nézőtér felbolydul, s én is megragadom szabad kezemmel a korlátot, nehogy leszédüljek az ámulattól. A két úr kemény marokkal tartja, sőt húzza a kötelék végeit, miközben arcukra kiül a fagyos döbbenet. Hisz ez lehetetlenség, nem oldozhatta el magát a takarásban, főként nem ily sebesen, és nem zajonghat a hangszerek sokaságán, miközben feje a magasban siklik. Ki van hát rajta kívül a szellemkabinetben? Flórára nézek, ő engem figyel, és mint mindig, most is egyre gondolunk. Megtörtént hát, valóban megtörtént a csoda, amit a hirdetőtábla ígért! Ha lett is volna kétségem felőle, azonmód eloszlik, amint a segéd lerántja az előfüggönyt, ami mögött a főpapnő aléltan az emelvény rúdjához kötve csüng, éppúgy, miként a varázslat elején hagyták. Csuklóján a bog feszes, át kell vágni a kötelet, hogy szabaduljon a béklyóból. Ember ilyet véghez nem vihet, csakis a szellemvilág kegyeltjeként.

Bravó! Hogy volt! Fantastisch! Virágok repülnek a médium lábaihoz, és bár a műsornak koránt sincs vége, lázas révületemben alig bírok figyelni a továbbiakra. Efféle születésnapi ajándékhoz nem juthat akárki, az már bizonyos. Arra eszmélek, hogy vékony ruhámba kap a kora tavaszi szél, újfent kint állunk a pesti utcán, és én vacogva bámulom a csillagokat. Az előadás után apánk beemel a fiáker ülésére, ahol Flóra mellé kucorodom, s fejemet az ölébe hajtva a macskakövön meg-megugró kerekek zakatolását hallgatom a szállóig. Vajon aludtam-e egy szemhunyást is azon az éjjelen, vagy csupán forgolódtam az idegen dunyhák között, már nem emlékszem.

Másnap a hazafelé robogó vonaton százszor is elmeséltük a csodaszámot, minden idegen nénit és bácsit beavatva a főpapnő rejtelmes képességeibe, míg szüleink meg nem elégelték folytonos fecsegésünket, és szilenciumot nem rendeltek a kanizsai végállomásig. Otthon aztán újra belefogtunk, és nem volt megállás. Délelőttönként Flórát neveztük ki Fay Annának, és én voltam a segédje, hogy molyrágta lepedőkből és egy tűzrevaló ruhásszekrényből ácsolt udvari színpadon tegyük a csodát. Ebéd után felcseréltük a szerepeket, egészen az esti mosakodásig, majd másnap elölről kezdtük. Éjjelente átbújtunk egymáshoz, s fejünkre takarót húzva lázasan vitatkoztunk a túlvilági kísértetekről és arról, hogy mit tennénk, ha a csoda velünk is megtörténne egyszer. No persze, mi ketten nem vettük félvállról a dolgot, nem úgy, mint pajtásaink, akik a tavasz múltával egyre fogyó lelkesedéssel játszottak velünk főpapnőset, miként azt neveztük. Ők inkább várbaszedőztek vagy likbalabdáztak, s elegük lett a szellemesdiből. A felnőttek is hamar ráuntak előadásainkra, furcsállták vonzalmunkat, tréfás megjegyzésekkel illették, hogy úgy mondjam, éretlenül viselkedtek. Mi csak annál szilajabban hittünk az igazunkban, és titkon reméltük, hogy egyszer mi is társaloghatunk a szellemekkel. Még csak nem is sejtettük, hogy fohászunk meghallgatásra talál, de az árát jócskán meg kell fizetnünk…

Nofene, kikotyogom a titkomat, pedig fogadalmat tettem, hogy többé el nem árulom senkinek. Tudom, lesz olyan, aki gúnyol és kinevet, hisz sokan bizonygatták nekem az elmúlt nyolc esztendő során, hogy mindez csupán illúzió volt, szemfényvesztés, és valójában így meg úgy könnyedén kivitelezhető a mutatványszám, bárki képes lehet rá. Ideje felnőni, mondogatták. De én tudom, amit tudok, és nem bocsátkozom vitába. Azon az estén igenis történt valami. Hitet kaptam, hogy több is van a világon annál, mit szemünk láthat, és kezünk érinthet. Hogy tudniillik történnek csodák. Hitem mélyebb holmi ájtatoskodásnál, s immár misztikus médiumra sincs szükségem hozzá. Csak arra az illetőre, akit két évre rá a sors elragadott mellőlem. Aki azóta is tizenkét esztendős, és nem fog rajta többé az idő. Akinek, bár nem láthatom, lelke töretlenül velem van, megszólíthatom, s ő felel nekem. Egyedül nekem. Igaz, drága Flóra?

Krisztina

1913, Nagykanizsa

Sűrű a vére, akár az enyv, azért nem nyughatik soha, kesergett Miltényi Pál, miután Krisztina felszólította, hogy többé ne küldessen neki csokrot és bonbont, mert ő a köszönését sem fogadja ezentúl. A ridegen kikosarazott Palika sokáig téblábolt kanizsai házunk udvarán, elárvultan forgatva kezében kalapját, mintha az óra mutatóját igyekezne visszafelé járatni, hogy mindez ne történjék meg. Búcsú nélkül távozott, én raktam be a kaput mögötte, és ennek már vagy két esztendeje. Hogy szántam akkor a cipőgyáros fiát, a madárcsontút, az álmodó tekintetűt, ki jócskán kiköltekezett prémre és ékszerre az udvarlás hetei alatt, hogy szíve hölgyét magához édesgesse. Nem úgy, mint Krisztina eggyel korábbi kérője, a hasas mészáros, kitől viszolyogtam, ha gribedlimet ujjai közé csípte. Ez a sakter az úri divathoz keveset konyított, hússal élt, és hússal udvarolt. Egyszer karba kapta Krisztinát, hogy lemérje, és másnap a súlyával azonos friss vesepecsenyét küldetett nekünk. Hiába, azzal sem ért célt. Hogyisne, szólt Krisztina önérzetesen, miközben csigába göndörödő fürtjeit ujjai köré tekerte, se hízódisznóhoz, se gilisztához nem megyek hozzá. No persze, a drága ajándékokat előbb rendre elfogadta tőlük, és csupán akkor unt rá végleg egy-egy udvarlóra, ha az sürgetni merészelte, vagy ha a bő erszény elapadni látszott. Ilyenkor irgalmat nem ismerve kiadta az útját, s gyakran még elégséges indokot sem keresett, hogy döntését aládúcolja.

Az ifjabbik Weisert is kihajította, épp aznap, mikor a gépgyáros betöltötte harmincadik életévét, minek okán százfős kerti ünnepséget rendezett, s száz tő rózsával várta szerelmesét. Krisztina azonban engem szalajtott maga helyett, ugyanis a hálátlan szerepet gyakran rám osztotta. Kénytelen voltam hát vendégeskedni, hatlapos krémest ettem, s hozzá tejeskávét ittam, végül átnyújtottam a velem küldött borítékot, benne a búcsúlevéllel. Szóhoz sem jutottam, mikor a nyámándi ember könnyeivel küzdve előbb miszlikre tépte, majd kezembe nyomta a papirost. Úgy álltam ott, mintha én okoztam volna e fájdalmat, noha csupán postása voltam. Ezután Krisztina a huszadik honvéd gyalogezred hadnagyának vágta orrára az ajtót, ki vasárnaponként fordult elő nálunk, mikor is tiszti egyenruhájában a szék csücskén feszített, nehogy életlenre ülje vasalt nadrágját. A szeme lángolt, ha Krisztina egy-egy pillantásával kitüntette. Eltűnődtem, vajon engem is megmustrál-e néha, de úgy vettem észre, hogy a szalonbútor közé sorol magában. Pechére hatodik volt a kérők sorában, ami köztudottan gonosz szám, ezért jobb átugorni. Nos, Krisztina akkorát ugrott, hogy tízig meg sem állt, sorra vette a Hirschlereket, Grünhutokat, a Patria pótkávés Franck Henriket, és mire a család elhitte, hogy a tizedik kérőnél alkalmasabb nem akadhat számára, beütött a krach.

Mindebből talán kitűnik, hogy Krisztina közel sem rajongott azokért a férfiakért, akik folyvást rajongtak érte. Az egyik kérő kitessékelését követően jókedvűen ült zongorához, s mikor rákérdeztem felhangoltságának okára, így felelt: Mit búsuljak, most szabadultam az oroszlán karmából, újra azzal játszom, akivel kedvem tartja. Játék volt tehát számára minden, a begyűjtött jegyajándékok, a kikosarazott férfiak, az elmaradt mátkaság. Ami másnak életre szóló döntés, neki csupán pillanatnyi hóbort volt; amibe a szerelmes férfiszív szimfóniát álmodott, ő csak egy polkát hallott, aminek végén lecserélte táncpartnerét. De nem viselte magát másként a családban sem. Bánni tudott az emberekkel, de hogy nyílt szívvel szerette volna folytonosan gondterhelt apánkat, mesebeli hercegnő anyánkat, megbízott volna bárkiben, miként mi Flórával bíztunk egymásban, azt kötve hiszem. És mégis, annál jobban ajnározták, minél hűvösebb volt, annál inkább keresték a kegyeit, minél kegyetlenebbnek mutatkozott. Nem is jön a számra könnyen, hogy így nevezzem, Krisztina nővérem, noha erre egyéb, nyomósabb okom is van.

Elég az hozzá, hogy Krisztina városszerte ismert tüzes szépségéről és zúzmarás szívéről. Nem tagadom, valóban páratlan teremtés, bájait könnyű lajstromba venni annak, ki oly sokaktól hallhatta dicsérni őt, mint én. Termetre nyúlánk, de ha nálánál alacsonyabb férfiú mellett áll, csípőjét kissé oldalra billenti, hogy magassága ne feszélyezze partnerét. Dereka pár arasszal átfogható, s hosszú lábait oly kecsesen képes egymásba kulcsolni, mintha teste két játékos kígyóban végződne. Vékony ujjai zongorára termettek, s ha magyarázatba fog, hószínű kézfeje a levegőben bravúros kíséretet produkál mondandójához, hogy a közönsége le sem bírja venni róla a szemét. Ékessége, sűrű göndör haja a napon előkelő színt ölt magára, amolyan kékbe hajló feketét. Szeme mandulavágású és rebegő, miként a szende lányoké, de nézése a rókáéhoz hasonlatos. S mindezekhez kifinomult modor társul, mit számos nevelőnő pallérozott, akik a társalgás rafinált művészetét is beléoltották. Különös szokása, hogy megszólalásait élesen indítja, hogy a hallgatóság figyelmét feltétlen magára vonja, de a mondatok végét mélyen dorombolja ki, hogy bájosnak tűnjön. Így rejtve vatta közé a kést, hogy még a sértő szó is kedvesnek hasson a szájából.

Szüleink sokat áldoztak, hogy makulátlan úrilányt faragjanak belőle, és ő hajlandó volt erre a bravúrra. Minden kedden és csütörtökön zene- és táncórákat vett, három délelőttön nyelvet tanult, és etikettet, péntekenként lovagolt, s mindben győzedelmesen felülmúlta kortársait. Mi Flórával csupán kulloghattunk a nyomában, s ez kiváltképp apánkat szomorította, ki mindhármunkat kiválóságnak szánt, ezért egyazon úton járatott. Én a magam részéről imádnám a lovakat, de ha csak megérzem a szénaszagot, negyvenet tüsszentek, és szemeimet veresre dörgölöm. Flóra két hangot nem tudott tisztán kiénekelni, s botfüle miatt érzéketlenül ütötte a billentyűket. A tánchoz nem volt bennünk elég rátartiság, elbolondoztuk a tanórákat. A némettel anyánk miatt jól elboldogultunk, de a francia affektálás és a latin ragozás már kifogott rajtunk, csak makogtunk és mekegtünk a korrepetitoraink előtt. A törődésnek hála, Krisztina húszesztendős korára úgy kinyílt, akár egy ritka orchideavirág, aminek csodájára kell járni, míg mi a tizenhatot betöltve még csak nem is bimbództunk. Lassanként szüleink is elfogadták, hogy az ikrek soha nem érhetnek Krisztina nyomába, s ha nem is mondtak le rólunk, a délutáni foglalkozások elmaradoztak, s mi vadon nőttünk, akár a gyom.

Hogy akad-e bármi közös benne és bennünk? Megmondom én úgy, ahogy van, félig izraelita, félig osztrák felmenőinken és családi nevünkön kívül az égvilágon semmi. Négy esztendővel előttünk jött a világra anyánk szeme fénye, apánk szíve csücske, Amália mamó szépséges boszorkánya. Ha nagyritkán látogatóba utaztunk, az ismerősök első kérdése mindig így hangzott: Krisztina is veletek jött, vagy csak az ikrek? Így lettünk mi Flórával „csak az ikrek”, a maguknak valók, a furcsák, az illemtelenek, akikbe együtt nem szorult annyi grácia, mint Krisztina kisujjába, mit uzsonna idején oly előkelően eltartott a csészétől.

Mindezek ellenére Amália mamó mondása szerint mi vagyunk Kanizsa legkülönb zsidó famíliája, kik büszkén viselhetik a bárói címet, hisz nem beleszülettek a rangba, hanem apánk vívta ki azt példás életével és a Király Serfőzde Részvénytársaság felvirágoztatásával. Ezt a beszédét minden szombaton előadja, közvetlenül a gyöngyöző maceszleves kitálalása után. Ilyenkor rendszerint feláll az asztalfőn, s ujjával az ebédlő falán díszkeretben függő fotográfiára mutat, amelyen még hiánytalan a szűk család. Természetesen apánk áll hátul, a többiek fölé tornyosuló alakja mellett anyánk ábrándos tekintettel néz a lencsébe, kezében csokor. Középütt Krisztina úgy csillog, akár egy ünnepelt primadonna, míg a széleken Mamó és apám bátyja, Hugó bácsikánk áll, kit pár hónapra rá ért utol a baj, de itt még virul. Emlékszem, velünk igencsak megszenvedett a fényképész, hol a fejünket lógattuk, hol majompofát vágtunk, végül úgy esett, hogy Flóra hunyorog a képen, az én arcom pedig sírós grimaszba torzul, amiért Krisztinától sok csúfolás ért. A fotográfiát szüleink a házassági évfordulójukra rendelték sok évvel ezelőtt, de ma is ugyanott függ a tölgyfából faragott étkezőasztal végénél. Ha most körülnézek házunk falai között, immár ketten is hiányoznak azok közül, kik a képen még oly elevennek látszanak. Drága Flórám, kinek hat esztendeje üresen áll a széke a balomon, és nem régóta Krisztina is, kit nem találunk, mióta elmulasztotta kézfogóját.

Május havának kilencedik napján Márta cselédünk óbégatása vert ki az ágyból. Jól emlékszem a dátumra, hiszen Gergely napra esett az eljegyzés, amely lázban tartotta a házat, amióta kihirdették. Nem törődve a hangoskodóval fejemre húztam a dunyhát, hűvös reggelek jártak, nemrégiben hóvihar dúlt, és egy porcikám sem kívánta a piperészkedést, fejbőrnyúzó hajfonást és legfőképp az üres fecsegést a bájos mátkapárról. Ha csak tehetem, olcsó és cselédes ruhában járok, minél fakóbb, annál jobb, és menekülök onnét, hol kellemkedés csak a beszéd. No de akkor már én is kíváncsi lettem, mikor Terka, a szakácsnő és Güzüke is beállt kóristának, s egyre hangosabban szólongatták Krisztinát, miközben fel s alá dübögtek a házban. Kendőmet vállamra dobva, hálóingben és mezítláb léptem ki szobámból, hogy zajt ne csapjak. Krisztina ajtaja nyitva állt, de odabent minden épp úgy volt hagyva, miként előző este, még a takaró is gondosan letűrve az ágykeret széleinél. Nem volt korai kelő, úgy festett, mintha nem aludt volna idehaza. Mikor a végső ruhaigazításhoz pózolt az állótükörnél, én az ajtórésből lestem készülődését. Türelmetlenül lökte el a szabómester kezét, ki az eljegyzési ruháját tűzte, s többször kifűzette magát, mondván, hogy fulladozik, s valóban, tőle szokatlan pír öntötte el az arcát. Akkor még a közelgő kézfogó számlájára írtam viselkedését, de ma már úgy vélem, más nyomta a lelkét, talán a balsejtelem, hogy ebből sem lesz esküvő. No persze, utólag bárki lehet okos.

Az ajvékolás csak nem hagyott alább, mindenki Krisztinát kereste. Magamra kaptam hát valamit, és az ebédlőbe tartottam, hol szokatlan látvány fogadott. Apánk az asztalnál ült, beretválatlanul és kócosan, előtte érintetlen teríték, a tükörtojás arany folyóként kanyargott a tányérjában, a kávé megbőrözött a csészében. Anyánk mögötte állt, ágykabátban, kikészítetlenül, finom kezét apánk vállán nyugtatta, miközben zsebkendőjébe szipogott. Amint beléptem, mindketten rám emelték tekintetüket, kíváncsian és bizakodón, hátha elárulom, merre keressék imádott lányukat. Volt okuk feltételezni, hogy titkolok előlük valamit, hiszen mindüknél előbb megsejtettem, ha Krisztina abban mesterkedett, hogy soros kérőjének kiadja az útját. De ezúttal nem tudtam semmiről, s mielőtt bármit is szólhattam volna, Güzüke érkezett sietve, konyhai mindenesünk, kit még Flórával neveztünk el így, elcsúfítva a keresztségben kapott Gizella nevet. Örökösen apró kontyba fogott, vékony szálú hajáról, töpörödött arcáról és hústalan testéről nem volt, ki életkorát megsaccolhatta volna, éppúgy járhatott lánysága elején, mint az asszonykor teljében. Alázatoskodva jelentette apánknak, hogy immár mindent átkutattak, s hogy a Krisztina bizonyosan nincs a házban, de az udvaron és a környékén sem találták. Most küldették a kocsist a sergyárba, a hivatalszolgát, és akit elértek, szalajtották a városba, az indóház melletti tekepályához, a Zöldfa vendéglőbe, a Katonarétre, egészen a lazsnaki kastélyparkig, hogy járnák be kedvelt helyeit, hátha csak gyerekes játékot űz velünk, és véget vet a bújócskának, mihelyst Rosenfeldék megérkeznek. Apánk persze nem ült fel a feleletnek, és miután a borbélynál levizitált, maga indult lánya keresésére.

Nem sokra rá a kérő családja is megtudta a hírt, így mikor Rosenfeldék egyfogatú bérkocsija a déli harangszóval begördült a kapunk elé, sem muzsikusbanda, sem vendégsereg nem kísérte azt, csak egy dühödt porfelleg. Az ajtajára aggatott színes szalagok közül előbb Magdolna asszony lépett ki fújtatva, majd férjura türemkedett keresztül, végül Krisztina választottja, a hajnalszőke Gergely támolygott le holtsápadtan. Apánk épp előttük ért haza, rögtön elővette szalon-mosolyát, s az illő üdvözlés után sietve beterelte őket a forgalmas Kazinczy utcáról, minél kevesebb tanúja legyen a botránynak, hisz a lánya azóta sem került meg, noha tűvé tettük érte a környéket. Alighogy a sort zárva beléptem a kidíszített ebédlőbe, már tudtam, hiába az ünneplők és az illatos kimosakodás, szégyentől mutykos képünket csutakolhatjuk a kérő családja előtt, hála néked, Krisztina. S valóban véget nem érő vita kezdődött, Márta alig győzte felszolgálni a kávét s teát, a sütemények hadát, mit Rosenfeldék az első órában még hűvösen elutasítottak, de csakhamar jobb belátásra bírta őket a foszlós barhesz illata. Én a zongoraszékre ültem, és onnan lestem a színpadra illő jelenetet, rég volt nálunk efféle cirkusz. Apánk előbb türelemmel kivárta, míg Magdolna asszony és Rosenfeld úr kidohogják magukat, majd miután a sóhajok árja elült, Gergely úrfihoz fordult, és halk szóval kifaggatta, vajon mi eshetett közöttük, ami miatt Krisztina ilyen megbocsáthatatlan dolgot tett. Megjegyzem, apánk mindig így szerzett tekintélyt magának, még a sergyári léhűtőkkel sem felemelt hangon beszélt, elég volt suttognia, s azok máris haptákba vágták magukat előtte. Elnéztem, ahogy a vadonatúj zsakettbe bújtatott fiú hebeg-habog, de szavaiból nem derült fény sem civakodásra, sem szerelmi csalódásra, ami miatt épp a cél előtt el kellett buknia. Szó se róla, csinos arcú fiú volt, meggypiros ajkát ceruzabajusz keretezte, nedvesre fésült szőke haja akár a búzakalász… de elkaptam róla a tekintetemet, minek is álmodoznék hiába, hiszen Krisztina kilapátolta tőlünk, akárcsak az előző kilencet, nekem pedig legfeljebb a kalapját nyújtaná oda, de a szívét semmiképp.

Kisvártatva apánk intett Mártának, hozzon pár üveg Vezért, ezt a számomra ihatatlanul keserű barna sert, amitől a hangulat hamar megoldódott. Nemhiába mondják, hogy a szesz egyeseknek a baj forrása, másoknak gyógyír a bajra. Nem sokra rá Magdolna asszony pesti kelmékről áradozott Mamónak, mintha tudom is én, ezer éve barátnék volnának, a férfiak tudós szakértelemmel kóstolgattak, hamarosan a konyak is előkerült, csak anyánk leste folytonosan a kertkaput, nem volt képes megülni egy percre sem. Úgy járkált puha léptekkel fel s alá a szobában, mint a ketrecébe zárt vadmacska. Krisztinát várta, hisz attól, hogy a kölcsönös tisztelet és a közös érdek megbékítette a két családot, a lánya még nem lett meg. Apánk elmondásából tudom, hogy Rosenfeld József a Városháza földszintjén működő pazar üzletsort tulajdonolja, nem mellesleg a hitközség lelkes támogatója, akárcsak apánk, így botrányokozással nem tehette kockára jó hírnevét, még a fia boldogsága kedvéért sem. Az urak megállapodtak, hogy mihelyst Krisztina előkerül, a családok igyekeznek helyrekalapálni azt, ami kicsorbult, hátha lesz még ebből életre szóló frigy. Innentől kezdve a dolog engem hidegen hagyott, nemhogy kardélre nem hányták egymást, de sűrű vállveregetések és forró csókok között búcsúztak. Feh! Őszintén nem értettem az elgondolást, tudtommal Krisztina és Gergely között egészen máig dúlt a szerelem, akkor meg mire fel kellene békíteni őket? Más lesz itt a titok, de hogy pontosan mi, arról elképzelésem sem volt. A család aznap úgy tért nyugovóra, hogy ezt a kézfogót is leírhatjuk, de szentül hittük, hogy szökevényünket előbb-utóbb hazaűzi az éhség, s akkor kénytelen lesz vallani. Csalódnunk kellett, ugyanis Krisztinát sem az aznapi éhség, sem a másnapi kiadós zivatar nem űzte haza, s mi kétségek között lettünk hagyva.

Szegény anyánkat azóta oly gyötrő fejfájás kínozza, hogy kétnaponta orvosért kell küldetni, aki injekcióval csillapítja az idegeit. Sajnos, ez sem újság minálunk. A tűzvész után több ízben is nyomta az ágyat, ki sem lépett a lesötétített szobából, melynek ajtajára feliratot tétetett, hogy lehetőleg kopogással se zavarjuk. Nem tehettünk egyebet, csendben kivártuk, hogy a gyász elmúltával apránként visszalépegessen az életünkbe, miközben mi, többiek is alig tértünk magunkhoz. Hogy én mit éltem át akkoriban, arról máig nem bírtam számot adni senkinek. Mintha egy éjfekete lepellel letakartak volna, hogy azzal a fejemen botorkáljak. Annyi bizonyos, hogy az elmaradt kézfogó óta a betegség újfent maga alá gyűrte anyánkat, s ha érintetlenül hagyott ebédjét magam szedem össze az ajtaja elől, gyakran hallom sírni odabent. Ilyenkor szívesen benyitnék hozzá, hogy pár kedves szót szóljak, vagy csak odaüljek mellé, de kezem minduntalan a kilincsre fagy, tudva, hogy nem pótolhatom Krisztinát, miként Flórát sem pótolhattam soha, s talán még tehetetlenebbnek érezné magát, hisz erejéből arra sem futja, hogy velem törődjék. Anyánk mindig is madárétkű volt, hát nem csoda, mondogatja Mamó, a bécsi koszt a tüdőbeteg és gyomorbajos népek eledele, lesajnálva ezzel az osztrák konyhát és családunk Walschtein-ágát. Noha Terka dödölléjét anyánk soha nem kedvelte meg igazán, mostanság már az üres zabkását is a tányéron hagyja, s az orvos szerint ebből még komoly baj lehet. Mikor kétheti remeteség után először megpillantottam a fürdőszobában, a torkom összeszorult a látványától. Gesztenyeszín haja csimbókokban lógott, beesett szemeit sötét karikák keretezték, s oly rezegve hajolt a mosdótál fölé pipaszárlábain, hogy önkéntelenül sétabotnak álltam mellé, s úgy támogattam az ágyhoz.

Egyszóval apánk vállát kettős teher nyomja, egyfelől Krisztina eltűnése, másfelől anyánk súlyosbodó baja, s ha mindez nem volna elég, Mamó folyvást azzal nyüstöli, hogy forduljon a rendőrséghez. S amit egyszer Amália mamó a fejébe vesz, attól lehetetlenség eltántorítani. Hetven is elmúlt, de vasmarokkal fogja fiait, azaz apánkat és bácsikánkat, ki betegsége óta mindkét lábára béna, s így apánk gyámsága alatt tengeti napjait a hátsó udvaron álló kisházban. Munkaképtelenül, asszony nélkül, egyedül a mi szívjóságunkban bízhat, de még így sem adta fel derűjét, ami cseppnyi szerencse a bajban. Mamókát tehát egy sikerekben gazdag és egy szánni való fiúval áldotta és verte a sors, kiket hite szerint igyekezik egyformán szeretni. Az unokák terén azonban bevallottan részrehajló, és kezdetektől fogva Krisztina a kedvence, ki őtőle örökölte göndörségét és sötét színét, no meg akaratos modorát. Szerinte Krisztina nem csupán elbliccelt egy újabb kézfogót, hanem egyenesen hátat fordított a szülői háznak, de hogy mi okból, arra ő sem találja a választ. Ezért kell akár a föld alól is előteremteni azt a lányt, arra pedig csakis a rend őrei képesek. Így apánk kénytelen volt magánnyomozót fogadni Mamó diktandójára.

Egyik találkájuknak véletlenül magam is tanúja voltam. No jó, nem volt az olyan véletlen, bevallom, magas fokon űzöm a hallgatózás és a leskelődés mesterségét. Az egyik leshelyem apánk otthoni munkaszobájának hátsó kijáratánál van, ahol két egymásra nyíló ajtó takarásában láthatatlanná válhatok, de egy szűk résen szabad kilátásom akad. Tudom, gyerekes viselkedés bujkálni a család elől, de mit tegyek, ha a Gutmannok közé születtem, kik a titkolódzás bajnokai. Ha valamit ki akar tudni tőlük az ember, kénytelen csínyhez folyamodni.

– Nos, Szommer, mire jutott? – hallom apánkat, ki terebélyes íróasztalálnál ül, háttal nekem, csupán tarkóját láthatom, és igencsak fülelnem kell, hogy halk beszédét megértsem.

– Nagy híreim vannak, méltóságos uram – kezdi mondandóját amaz, miközben cigarettát vesz a felé kínált tárcából, majd nadrágzsebébe túrva tüzet keres hozzá. Tudvalevő, hogy apánk ki nem állhatja a dohányt, kizárólag a vendégei számára tart valami drágább fajtát. – Részletekbe menően kifaggattam a cselédséget, a kisasszony barátnéit, a szomszédságot, még az utcaseprőt is. Természetesen mindezt a legnagyobb diszkréció mellett, de semmi érdemlegesre nem jutottam, és…

– Térjen a lényegre, a módszertant mellőzheti – szól apánk, mire a pufók kis ember lenyeli büszke szónoklatát, és viseltes zakójából előhúz egy papirost.