Allan Pease – Barbara Pease

TESTBESZÉD

Gondolatolvasás gesztusokból
a mindennapokban

Allan és Barbara Pease könyvei az Open Books gondozásában

A férfinak szex kell, a nőnek szerelem

A testbeszéd enciklopédiája

Nekem te kellesz, neked pedig én

Testbeszéd a szerelemben

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Allan Pease: Body Language – How to Read Others’ Thoughts by Their Gestures, Sheldon Press, London, 1988

Fordította
Walkóné Békés Ágnes

Copyright © 1981 Allan Pease

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Walkóné Békés Ágnes jogutódja, 2024

A 153. és a 217. oldal illusztrációit Soós Bori készítette

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Papp Dénes

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Borítótervező Zatykó Fanny

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-349-2

Tartalom

Bevezetés

1. A megértés általános szempontjai

2. Területek és zónák

3. Tenyérgesztusok

4. Kéz- és kargesztusok

5. Az archoz illesztett kéz gesztusai

6. A kar mint védőkorlát

7. A láb mint védőkorlát

8. Egyéb közkedvelt gesztusok és cselekedetek

9. Szemjelzések

10. Udvarlásgesztusok és -jelzések

11. Szivar, cigaretta, pipa és szemüveg

12. Területi és birtoklásgesztusok

13. Másolatok és tükörképek

14. A testmagasság és a társadalmi rang

15. Mutatók

16. Íróasztalok, asztalok és ülésrendek

17. Hatalmi játékok

18. Összefoglalás

Bevezetés

Először 1971-ben, egy szemináriumon hallottam a „testbeszédről”, és annyira érdekelni kezdett a téma, hogy többet is meg akartam tudni róla. Az előadás Ray Birdwhistell professzornak a louisville-i egyetemen végzett kutatómunkájáról szólt. A professzor kimutatta, hogy több emberi kommunikáció jön létre kézmozdulat, testtartás, testhelyzet és közeledés-távolodás útján, mint bármilyen más módon. Akkor már évek óta jutalékos ügynökként dolgoztam, és az eladás eredményes módszereit taglaló intenzív tanfolyamok hosszú során vettem részt, de egyiken sem említették meg a személyes találkozások nem verbális jellegét vagy formáját.

Vizsgálódásaim nyomán kiderült, hogy keveset tudunk a testbeszédről. Könyvtárak és egyetemek nyilvántartásaiban fellelhetők ugyan tanulmányok erről a témáról, de ezek jórészt olyan szerzők merev szabályokat tartalmazó kéziratai és elméleti feltevései, akiknek csak kevés a gyakorlati tapasztalatuk – vagy egyáltalán nincs is – a másokkal való érintkezésben. Persze nem azt mondom, hogy ezek a munkák nem jelentősek; csupán azt, hogy a többségük túlságosan elméleti, a gyakorlatban alig alkalmazható vagy használható a magamfajta laikus számára.

Könyvem megírásakor a viselkedés-lélektan legkiválóbb tudósainak számos tanulmányát néztem át és kapcsoltam össze más tudományágak és szakmák – szociológia, antropológia, zoológia, pedagógia, pszichiátria, családtanácsadás, szakszerű tárgyalás és értékesítés – képviselőinek hasonló kutatásaival. A könyv emellett a „hogyan kell” kérdést és a rá adott válaszokat is részletesen taglalja. Ezek alapjául az a rengeteg videó és film szolgált, amelyeket Ausztráliában és más földrészeken vettem fel én vagy készítettek mások, nemkülönben tapasztalataim és találkozásom emberek ezreivel, akikkel az elmúlt tizenöt évben interjút készítettem, akiket toboroztam, betanítottam, irányítottam, valamint azok, akik a vevőim voltak.

Ez a könyv semmiképp sem tekinthető végső szónak a testbeszéd kérdésében, afféle bűvös trükköket sem tartalmaz, amilyeneket a könyvesboltok egyik-másik kötete ígér. Célja, hogy tudatosítsa az olvasóban saját nem verbális gesztusait, jelzéseit és szemléltesse, miként kommunikálnak egymással az emberek e közvetítő tényező segítségével.

Noha alig van gesztus, amely a többitől elszigetelten alkalmazható, ez a könyv a testbeszéd és a taglejtés minden alkotóelemét egyenként vizsgálja. Igyekeztem viszont elkerülni a túlzott leegyszerűsítést, hiszen a nem verbális közlésmód az embert, a mondanivalót, a hangsúlyt és a testmozdulatokat egyaránt magában foglaló, bonyolult folyamat.

Mindig akadnak majd olyanok, akik szörnyülködve tiltakoznak és bizonygatják: a testbeszéd tanulmányozása csak egy újabb módszer arra, hogy tudományos ismeretek felhasználásával emberek titkait vagy gondolatait olvassák ki, ezek birtokában pedig manipulálják őket, hatalmat gyakoroljanak fölöttük. Könyvem célja mélyebb bepillantást nyújtani az olvasónak az emberek közötti kommunikációba, hogy így jobban megérthessen másokat, következésképpen önmagát is. Könnyebb együtt élni valamivel, aminek ismerjük a működését; a megértés hiánya, a tudatlanság félelmet kelt, babonákhoz vezet, és gáncsoskodóbbá tesz másokkal szemben. Az ornitológus sem azért tanulmányozza a madarakat, hogy lelője és trófeaként őrizze őket. Épp így a nem verbális közlésmód terén szerzett tudás és szakértelem is arra szolgál, hogy izgalmas élménnyé tegyen minden egyes együttlétet másokkal.

Könyvemet eredetileg afféle jól használható kézikönyvnek szántam kereskedelmi utazók, menedzserek és vállalati főnökök számára, csakhogy a kutatással és adatgyűjtéssel eltelt tíz év alatt az ismeretanyag annyira kibővült, hogy gyakorlatilag mindenki használhatja, aki jobban meg akarja érteni az élet egyik legösszetettebb jelenségét – a személyes találkozást egy másik emberrel.

Allan Pease

1.

A MEGÉRTÉS ÁLTALÁNOS SZEMPONTJAI

Néhány évtizede egy újfajta társadalomtudós – a nem verbális közlésrendszer szakértője – megjelenésének lehetünk tanúi. A nem verbális közlésmód ismerője éppoly gyönyörűséggel figyeli az emberek nem verbális jeleit, jeladásait, ahogy az ornitológus leli örömét a madarak és viselkedésük tanulmányozásában. Meglesi őket társadalmi tevékenységükben, strandon, televízióban, hivatalban vagy bárhol, ahol emberek kapcsolatba kerülnek egymással. A magatartás tanulmányozója ő, embertársai viselkedésmódját akarja megismerni, hogy ezzel többet tudjon meg saját magáról és arról, miként javíthatja kapcsolatait másokkal.

Szinte hihetetlennek tűnik, hogy az emberi fejlődés hosszú története ellenére a közlésrendszer nem verbális formáit csak az 1960-as években kezdték aktívan tanulmányozni, és az olvasóközönség csupán akkor szerzett tudomást a testbeszéd létezéséről, amikor 1970-ben megjelent Julius Fast ebben a tárgyban írt könyve. Ez összegezte mindazt a munkát, amelyet a viselkedéstan művelői a nem verbális kommunikáció területén addig végeztek, ám a legtöbb ember még ma sem hallott testbeszédről, még kevésbé van tisztában annak a saját életében betöltött fontosságáról.

Charlie Chaplin és a némafilmek számos más színésze úttörő volt a nem verbális kommunikáció – a filmművészet akkori egyetlen közlésmódja – szakszerű alkalmazásában. Minden színészt aszerint minősítettek, hogy mennyire képes gesztusokkal és más testi jelzésekkel hatékonyan kommunikálni. Amikor tért hódított a hangosfilm, és az alakítás nem verbális szempontjainak már nem tulajdonítottak akkora jelentőséget, a némafilmek számos sztárja háttérbe szorult, helyüket az élvonalban a jobb verbális képességűek foglalták el.

A XX. század előtt a testbeszéd szakszerű tanulmányozásában Charles Darwin 1872-ben megjelent Az ember és az állat érzelmeinek kifejezése{1} című könyve tekinthető a legnagyobb hatású műnek. Nyomában az arckifejezésekkel és a jelbeszéddel foglalkozó modern tanulmányok sora alakult ki; a mai kutatók Darwin számos gondolatát és megfigyelését igazolták szerte a világon. Az azóta eltelt időben csaknem egymillió jelet, jelzést figyeltek meg és írtak le a tudományág művelői. Albert Mehrabian megállapítása szerint a teljes közlésrendszernek mintegy 7 százaléka verbális (kizárólag szóbeli), 38 százaléka vokális (beleértve a hangszínt, a hanghordozást és a nem beszédhangokat), 55 százaléka pedig nem verbális. Az emberek közötti nem verbális kommunikáció mértékét illetően Ray Birdwhistell professzor némileg hasonló eredményre jutott. Becslése szerint az átlagember egy nap alatt mintegy tíz-tizenegy percen át beszél; egy közepes hosszúságú mondat körülbelül két és fél másodperc alatt hangzik el. Mehrabianhoz hasonlóan ő is úgy találta, hogy a személyes kommunikáció verbális alkotóeleme nem egészen 35 százalék, míg a nem szavakkal történő közlés több mint 65 százalékot tesz ki.

A legtöbb kutató nagyjából egyetért abban, hogy a verbális közlést elsősorban információk átadására használják, a nem verbális csatorna pedig az emberek egymás iránti magatartásának kifejezését, egyes esetekben a verbális közlés helyettesítését szolgálja. Egy nő például „gyilkos pillantást” vethet egy férfira, és sok mindent nyilvánvaló módon közölhet vele így anélkül, hogy a száját kinyitná.

Kulturális hovatartozástól függetlenül a szavak és a mozdulatok oly kiszámíthatóan kapcsolódnak, hogy Birdwhistell szerint egy gyakorlott megfigyelő a másik hangszínéből is meg tudja mondani, közben milyen mozdulatot tesz az illető. Birdwhistell arra is képes volt, hogy pusztán a gesztusait figyelve megállapítsa, valakinek mi az anyanyelve.

Nem mindenki képes elfogadni, hogy az ember biológiailag állatnak tekinthető. A homo sapiens főemlősfaj, szőrtelen majom, aki megtanult két lábon járni, és fejlett aggyal rendelkezik. Bármely más fajhoz hasonlóan mi is biológiai szabályok uralma alatt állunk, ezek irányítják cselekedeteinket, reakcióinkat, testbeszédünket és gesztusainkat. Meglepő, hogy az „állatember” ritkán van tudatában annak a körülménynek, hogy testtartása, mozdulata, gesztusa közölhet valamit, miközben a hangja esetleg merőben mást mond.

Beleélő képesség, intuíció

Valahányszor intuitívnak nevezünk valakit vagy azt mondjuk, jó a beleélő képessége, tulajdonképpen arra utalunk, hogy meg tudja fejteni egy másik ember nem verbális jeladásait, és össze tudja ezeket vetni a szóbeli jelzésekkel. Másképp fogalmazva, ha azt mondjuk: az a „gyanúnk” vagy a „megérzésünk”, hogy valaki hazudott nekünk, voltaképpen arra célzunk, hogy az illető testbeszéde és kimondott szavai ellentmondanak egymásnak. A szónokok ezt az érzéküket hívják közönségtudatosságnak vagy a csoporthoz kapcsolódásnak. Ha például a közönség hátradől a székén, leszegi az állát és összefonja a karját, az intuitív szónoknak olyan sejtelme vagy érzése támad, hogy a szavai nem keltettek hatást. Tudatára ébred, hogy másként kell megközelítenie a témát, ha meg akarja nyerni hallgatóságát. A beleélő képesség nélküli szónok viszont mindebből semmit sem sejt.

A nők általában jobb megfigyelők, mint a férfiak, e tény adott alapot annak, amit közkeletű néven „női megérzésként” emlegetnek. A nők velük született képessége, hogy felfogják, megfejtik a nem verbális jelzéseket, és éles szemmel fedeznek fel apró részleteket. Ezért van az, hogy kevés férfi ússza meg, ha hazudik a feleségének, a legtöbb nő viszont észrevétlenül tudja félrevezetni a férjét.

Ez az intuitív képesség különösen szembeszökő olyan nőknél, akik gyereket neveltek. Az első néhány évben ugyanis szavak nélkül tudnak csak kommunikálni a kicsikkel. Ezzel a körülménnyel magyarázzák egyébként, hogy a női tárgyalópartnerek nemegyszer jobban átlátnak a szitán, mint a férfiak.

Velünk született, átörökített, elsajátított és kultúráktól függő jelzések

Régóta kutatják már, hogy a nem verbális jelzések velünk született, elsajátított, átörökített vagy valamilyen más módon kialakult eszközök-e. Bizonyítékokat gyűjtöttek össze vakok és/vagy siketek megfigyeléséből – akik hallás vagy látás útján nem sajátíthattak el nem verbális jelzéseket –, a világ számos különféle kultúrája jelzésrendszerének megfigyeléséből, valamint antropológiailag legközelebbi rokonaink, a majmok viselkedésének tanulmányozásából.

E kutatómunka eredményei azt mutatják, hogy vannak olyan gesztusok, amelyek mindegyik kategóriába beletartoznak. A legtöbb főemlős ivadéka például a szopás azonnali képességével születik, ami mintegy jelzi, hogy ez veleszületett vagy átörökített jellegű. Irenäus Eibl-Eibesfeldt német tudós megállapította, hogy a vakon és süketen született gyerekek mosolygó arckifejezése bármiféle elsajátítástól vagy utánzástól független, tehát velük született gesztus. Ötféle, teljesen különböző kultúrához tartozók arckifejezését tanulmányozva Paul Ekman, Wallace V. Friesen és E. Richard Sorenson alátámasztotta Darwin eredeti felfogását a velünk született gesztusokról. Úgy találták, hogy minden kultúra embere ugyanazt az alapvető arcjátékot használja az érzelem kifejezésére, ebből pedig arra következtettek, hogy minden bizonnyal velünk született gesztusokról van szó.

Amikor a karunkat összefonjuk a mellkasunkon, vajon a jobb vagy a bal kar van felül? A legtöbb ember nem tudja biztosan megmondani, amíg ki nem próbálja. Az egyik természetes mozdulatnak, a másik kényelmetlennek tűnik. Itt nyilvánvalóan öröklött, nem változtatható gesztusról van szó.

Még manapság is vitáznak arról, hogy egyes gesztusok elsajátíthatók-e kulturálisan, megszokottá váltak-e vagy öröklöttek. A legtöbb férfi például, amikor felveszi a kabátját, a jobb karját dugja először az ujjába, míg a legtöbb nő a balt. Amikor egy férfi a népes utcán elmegy egy nő mellett, rendszerint feléje fordítja a testét; a nő viszont többnyire elfordul. Ösztönösen teszi-e? Vajon a mellét próbálja védeni? Veleszületett női reakcióról van-e szó vagy tudat alatt más nőket figyelve sajátította el?

Nem verbális alapmagatartásunkat jórészt tanultuk, ahogy számos mozdulatunk, gesztusunk is kulturálisan meghatározott. Nézzük először a testbeszédnek ezeket a megnyilvánulási formáit.

Alapvető gesztusok és eredetük

A jelbeszéd alapvető gesztusai világszerte jórészt azonosak. Az ember mosolyog, ha jókedvű, boldog; amikor szomorú vagy haragos, összehúzza a szemöldökét vagy mogorva arcot vág. A fejbólintás jóformán világszerte „igent” vagy jóváhagyást jelent. A főhajtás egy formájának tűnik, és alkalmasint velünk született gesztus, amelyet süketek, vakok is használnak. A fejrázással történő „nem” vagy tagadásjelzés szintén majdnem általános érvényű és nagy valószínűséggel csecsemőkorban elsajátított gesztus. Amikor a kisbaba jóllakott tejjel, jobbra-balra ingatja a fejét, hogy anyja mellét elhárítsa magától. Ha a kisgyerek már eleget evett, félrerántja a fejét, hogy megakadályozza édesanyját a további etetésben, következésképp gyorsan megtanulja fejrázással kifejezni ellenkezését vagy tagadó álláspontját.

Egyes gesztusok evolúciós eredete ősi, állati múltunkig vezethető vissza. A fogvicsorgatás a támadás aktusából származik, csúfondáros vigyor vagy egyéb ellenséges gesztus formájában még a mai ember is használja, jóllehet aligha készül a fogaival támadni. A mosolygás eredetileg fenyegető jelzés volt, manapság viszont nem ilyen jellegű gesztusokkal kapcsolják össze, hanem az öröm kinyilvánításának tekintik.

A vállvonogatás is jó példája az általánosan elterjedt gesztusnak: azt van hivatva jelezni, hogy az illető nem tudja vagy nem érti, mit beszélnek. Összetett gesztus, amelynek három fő része van: a széttárt tenyér, a felhúzott váll és a felvont szemöldök.

1. ábra. A vállvonogatás gesztusa

Ahogyan a verbális nyelv kultúránként más és más, ugyanúgy különbözhet a nem verbális nyelv az egyes kultúrákban. Míg egy gesztus mindennapos egy adott kultúrában, és világos jelentése van, addig semmitmondó lehet egy másikban, sőt merőben ellentétes értelmet is közvetíthet. Vegyük például három gyakori kézmozdulat – a karikagesztus, a felfelé tartott hüvelykujj és a V-jel – kultúrák szerinti különféle értelmezését, jelentését.

Karikát formázó ujjak, avagy az OK-jelzés

Ez a gesztus az Egyesült Államokban vált népszerűvé a XIX. század elején. Minden bizonnyal az újságok hozták divatba, amikor rögeszmés kezdőbetűkultuszt indítottak a közkeletű kifejezések rövidítésére. Számos különböző nézet alakult ki az OK jelentését illetően: egyesek úgy vélik, az „all correct” (minden rendben) kifejezés helyett áll, amit hibásan „oll korrect”-nek írhattak. Mások szerint a „knockout” (kiütés), azaz a KO fordítottját jelenti. Egy népszerű elmélet szerint egy XIX. századi amerikai elnök szülőhelyének, Old Kinderhooknak a rövidítése; az elnök{2} korteshadjárata során szlogenként használta e kezdőbetűket. Hogy kinek van igaza, azt talán sosem tudjuk meg, ám ez a karika minden jel szerint „O” betűt fejez ki az OK jelzésben. Minden angol anyanyelvű országban azonos az OK jelentése, és noha ez az értelmezés Európa- és Ázsia-szerte gyorsan terjed, egyes helyeken más jelentést tulajdonítanak neki. Franciaországban például a karikagesztus „nullát” vagy „semmit” jelöl, míg Japánban „pénzt”; bizonyos mediterrán országokban a lyuk jelzésére szolgál, és gyakran a homoszexualitásra utalnak vele.

Külföldre utazók számára az alkalmazkodás a legbiztonságosabb szabály. „Ha Rómában vagy, viselkedj úgy, mint a rómaiak!”, tartja az angol közmondás. Ezt az aranyszabályt követve sokféle kellemetlen helyzetet el lehet kerülni.

2. ábra. „Minden OK!”

Felfelé tartott hüvelykujj

Angliában, Ausztráliában és Új-Zélandon a felfelé tartott hüvelykujjnak három jelentése van: stoppal utazók használják, ha fel akarnak kéredzkedni egy autóra; OK-jel; ha pedig valaki hirtelen mozdulattal felfelé lódítja a hüvelykujját, az bántóan goromba, trágár jelzést tesz.

Amikor az olaszok egytől ötig számolnak, ezt az ujjukat emelik fel „egynek”, és a mutatóujjuk lesz a „kettő”, míg a legtöbb ausztrál, amerikai és angol a mutatóujjával jelzi az „egyet”, a középső ujjával a „kettőt”. Ez esetben a hüvelykujj az ötös számot fogja jelenteni.

A hüvelykujjat, más gesztusokkal egyesítve, a hatalom és a felsőbbség jeleként is használják vagy abban az értelemben, hogy valaki az ujja köré próbál csavarni bennünket. Később e sajátságos összefüggésekben vizsgáljuk meg a hüvelykujj használatát.

3. ábra. Felfelé tartott hüvelykujj

A V-jelzés

Ez egyaránt trágár jelzés egész Ausztráliában, Új-Zélandon és Nagy-Britanniában. A második világháború idején Winston Churchill a győzelem jeleként népszerűsítette a V-t (victory, azaz győzelem), de az ő kétujjas változatában a tenyér kifelé mutat, míg a beszélő felé fordított tenyér a trágár verziót jelenti. Az európai kontinens legnagyobb részén azonban befelé fordított tenyérrel is „győzelmet” fejez ki, úgyhogy egy angol, aki „le vagy…” értelemben használja ezt a jelzést, erős kétségek között hagyja az illetőt, vajon miféle győzelemre gondolhatott derék angol ismerőse. A jelzés kettes számot is jelent Európa számos részén, és ha a megsértett kontinenslakó történetesen kocsmáros, válaszképpen két korsó sört adhat az ausztrálnak vagy az angolnak.

E példák azt mutatják, hogy a gesztusok eltérő értelmezése az egyes kultúrákban kellemetlen következményekkel járhat, ezért mindig figyelembe kell venni az emberek kulturális hátterét, mielőtt testbeszédük vagy gesztusaik alapján elhamarkodott következtetéseket vonnánk le. Ezért egyes, külön említett példáktól eltekintve, fejtegetésünk általában fehér bőrű, középosztálybeli, felnőtt emberekre vonatkozik, akik Ausztráliában, Új-Zélandon, Nagy-Britanniában, Észak-Amerikában és olyan más helyeken nevelkednek, ahol az angol az uralkodó nyelv.

4. ábra. „A tiedbe is”

Gesztuscsoportok

Az egyik legsúlyosabb hiba, amit a testbeszédben járatlan ember elkövethet, az, ha valamely gesztust más gesztusoktól vagy körülményektől elkülönítve értelmez. A fejvakarás például sokfélét jelenthet: korpát a fejbőrön, tetűt, izzadást, bizonytalanságot, feledékenységet vagy füllentést, az ugyanakkor mutatkozó más gesztusoktól függően – ennélfogva a helyes értelmezés érdekében mindig gesztuscsoportokat kell vizsgálnunk.

A testbeszéd, mint minden más nyelv, szavakból, mondatokból és írásjelekből áll. Mindegyik gesztus olyan, mint egy szó, márpedig egy szónak többféle értelme lehet. Csak ha más szavakkal együtt mondatban helyezzük el, akkor értjük meg tisztán a jelentését. A gesztusok „mondatokban” érkeznek, közvetítik az illető valódi érzéseit, magatartását. A jó beleélő képességű egyén értelmezni tudja a nem verbális mondatokat, amelyeket egybevet az illető verbális mondataival.

5. ábra. A kritikus állásfoglalás általános gesztuscsoportja

Az 5. ábra a kritikus állásfoglalás általános gesztuscsoportját tükrözi. A legfontosabb gesztus az arcra helyezett kéz, az arc oldalán felfelé irányuló mutatóujjal, miközben egy másik ujj a szájat takarja, a hüvelykujj pedig az állat támasztja. További bizonyítéka annak, hogy ez a hallgató kritikusan fogadja a beszélő szavait, az egymáson szorosan átvetett láb (védekezés), valamint a leszegett fej és áll (ellenséges érzület). E nem verbális „mondat” valami effélét közöl: „Nem tetszik, amit mond, nem értek egyet vele.”

Összhang

Ha ön mint szónok megkérné az 5. ábrán látható hallgatóját, hogy mondjon véleményt a most elhangzott szavairól, és ő azt felelné, hogy nem ért egyet velük, akkor nem verbális jelzései összhangban lennének az elhangzott kijelentésével, vagyis összeillenének, megegyeznének. Ha viszont úgy nyilatkozna, hogy élvezettel hallgatta az ön mondanivalóját, akkor hazudna, mivel a szavai és a gesztusai nem lennének összhangban egymással. A kutatás azt bizonyítja, hogy a nem verbális jelzéseknek ötször akkora a súlyuk, mint a szóbelieknek, és ha a kettő ellentmond egymásnak, az emberek a nem verbális közlést tekintik érvényesnek; a verbális tartalmat akár figyelmen kívül is hagyhatják.

Gyakran látunk magas rangú politikust, amint felolvasópultja mögött áll, karját szorosan keresztbe fonja a mellén (védekezés), az állát leszegi (kritikus vagy ellenséges magatartás), miközben azt bizonygatja hallgatóságának, milyen fogékonyan reagál a fiatalok eszméire, mennyire nyitott feléjük. Igyekszik meggyőzni a közönségét emberséges, barátságos magatartásáról, de eközben kemény, szapora karateütéseket mér a felolvasópultra. Sigmund Freud egy alkalommal megfigyelte, hogy miközben páciense a boldog házasságáról áradozott, öntudatlanul fel-le huzigálta ujján a karikagyűrűjét. Freud tisztában volt e tudat alatti gesztus jelentésével, és nem lepődött meg azon, amikor páciense házasságában problémák kezdtek mutatkozni.

A testbeszéd pontos értelmezésének nyitja a gesztuscsoportok megfigyelése, valamint a verbális és nem verbális közlések egyeztetése.

Egymással összefüggő gesztusok

A gesztuscsoportok, valamint a beszéd és a mozdulat megegyezésének felderítése mellett minden gesztust abban az összefüggésben kell szemlélni, amelyben éppen előfordul. Ha például hideg téli napon szorosan összefont karral, keresztbe tett lábbal és leszegett állal ül valaki a buszállomáson, az valószínűleg fázik, nem pedig védekező pózt vett fel. Ha azonban az illető ugyanezekkel a gesztusokkal élne, mialatt a vele szemben ülő személy valamilyen ötletet, terméket próbál eladni vagy valamilyen szolgáltatást kínál fel neki, helyesen értelmeznénk úgy, hogy nemlegesen vagy védekezőn viszonyul a helyzethez.

E könyvben a gesztusokat összefüggésükben szemléljük, és ahol lehetséges, gesztuscsoportokat vizsgálunk.

Az értelmezést befolyásoló egyéb tényezők

Azt az egyént, akinek a kézfogásáról a „döglött hal” jut az eszünkbe, minden bizonnyal jellemgyengeséggel vádoljuk; e népszerű teória okát a kézfogás technikájáról szóló fejezet fogja majd vizsgálni. Ha viszont az illetőnek kézízületi gyulladása van, minden bizonnyal „döglött hal” módjára fog kezet, hogy megkímélje magát az erős szorítással járó fájdalomtól. Hasonlóképpen a művészek, muzsikusok, sebészek és mindazok, akik a kezükkel kényes munkát végeznek, többnyire kerülik a kézfogást; ha mégis rákényszerülnek, a „döglött hal”-módszerrel védik a kezüket.

Ha valaki nem rászabott vagy szűk öltözéket visel, előfordulhat, hogy nem tud bizonyos mozdulatokat megtenni, ami kihathat a testbeszédére. Ez a megállapítás csupán elenyésző kisebbségre vonatkozik, de azért fontos figyelembe venni, hogy a fizikai korlátozás vagy gyöngeség mekkora hatással lehet a mozdulatainkra.

Társadalmi rang vagy befolyás

A nyelvtudomány területén végzett kutatás megállapította, hogy közvetlen összefüggés van az ember társadalmi rangja, befolyása, tekintélyének foka és szókincsének gazdagsága között. Más szóval: minél magasabban áll az ember a társadalmi vagy hivatali ranglétrán, annál jobban tud a szavakkal és a kifejezésekkel bánni. A nem verbális közlésre vonatkozó kutatás kölcsönös összefüggést fedezett fel az ember beszédkészsége és a mondanivalójához használt taglejtések száma között. Ez azt jelenti, hogy az illető társadalmi rangja, befolyása vagy tekintélye is közvetlenül kihat az általa használt gesztusok vagy testmozdulatok mennyiségére. A társadalmi vagy hivatali ranglétra legfelső fokán álló egyén a szókincsét használja közlésre, míg a kevésbé művelt vagy szakképzetlen ember inkább gesztusokra, mint szavakra támaszkodik.

A könyvben szereplő példák nagy része középosztálybeli fehér emberekre vonatkozik. Általános szabályként fogadható el, hogy minél magasabbra jut valaki a társadalmi-gazdasági ranglétrán, annál kevesebb taglejtést, testmozdulatot alkalmaz.

Egyes gesztusok gyorsasága és az, hogy mennyire szembetűnők, az egyén életkorával is összefüggésben állnak. Ha például egy ötéves gyerek hazudik a szüleinek, önkéntelenül a szája elé kapja egyik vagy mindkét kezét (6. ábra). A száj eltakarásának gesztusa rádöbbenti a szülőket a hazugságra. Ez a gesztus továbbra is, egész életen át használatos marad, alkalmazásának csupán a tempója változik. Amikor a tizenéves hazudik, ő is a szájához emeli a kezét, akárcsak az ötesztendős, de a feltűnő szájra csapás helyett az ujjak könnyedén körülsimítják az ajkat (7. ábra).

6. ábra. A gyerek hazudik

7. ábra. A serdülő hazudik

8. ábra. A felnőtt hazudik

A szájeltakarás gesztusa felnőtt korban tovább finomodik. Amikor a felnőtt hazudik, agya – akár az öt- és a tizenévesnél – utasítást ad a kéznek, hogy száját eltakarva próbálja útját állni a megtévesztő szavaknak, ám utolsó pillanatban arrébb húzza arcán a kezét és csak az orrát érinti meg (8. ábra). A kézmozdulat nem egyéb, mint a gyerekkorban használatos szájeltakaró gesztus felnőttkori, mesterkélt változata. Azt a tényt példázza, hogy amikor az ember idősebb lesz, számos gesztusa mesterkéltté, kevésbé szembetűnővé válik, amiből az következik, hogy egy ötvenéves gesztusait sokszor nehezebb értelmezni, mint egy jóval fiatalabbéit.

A testbeszéd meghamisítása

Gyakran elhangzik a kérdés: „Meg tudjuk-e hamisítani saját testbeszédünket?” A válasz általában nemleges, éspedig az összhang hiánya miatt, ami minden bizonnyal a félgesztusok használatában, a test mikrojelzéseiben, valamint a kimondott szavakban mutatkozik meg. A nyitott tenyeret például a becsületességgel hozzák kapcsolatba, ám amikor a csaló széttárja valaki előtt a karját, rámosolyog, és közben hazudik, a mikrogesztusai elárulják őt. Pupillája összeszűkül, fél szemöldöke felhúzódik vagy a szájszöglete megrándul, ezek a jelzések pedig megcáfolják a széttárt tenyér gesztusát meg az őszintének tűnő mosolyt. Mindennek eredményeként a hallgató hajlamos nem elhinni a hallottakat.

Az ember, úgy tűnik, automatikus hibajelző szerkezettel rendelkezik, amely üzemzavart jelez, ha egy sor össze nem illő nem verbális közlést kap. Előfordulnak azonban olyan esetek, amikor bizonyos előnyök reményében készakarva meghamisítják a testbeszédet. Vegyük például a Miss World vagy Miss Universe szépségversenyeket, amelyeken a vetélytársak gondosan elsajátított testmozdulattal igyekeznek a szívélyesség és az őszinteség benyomását kelteni. Minden versenyzőt aszerint pontoznak, hogy milyen mértékben képes közölni e jeleket, ám még a szakavatottak is csak rövid ideig tudják meghamisítani jelbeszédüket; végső soron a test olyan jelzéseket bocsát ki, amelyek függetlenek a tudatos cselekvéstől. Számos politikus mesterien tudja meghamisítani a testbeszédét annak érdekében, hogy a szavazókkal elhitesse állításainak igazát, és akinek ez sikerül, arra azt mondják: „személyes varázsa van”, karizmatikus.

Az arcot minden más testrésznél gyakrabban használják a hazugság palástolására. Az emberek mosollyal, fejbólintással, hunyorítással próbálják leplezni a hamisságot, ám testjelzéseik sajnálatos módon közlik az igazságot: gesztusaik és arcjelzéseik ugyanis nem egyeznek. Az arcjelzések tanulmányozása önmagában külön művészet. Könyvünkben nem tudunk elég helyet szentelni neki. Bővebb felvilágosításért olvassák el Robert L. Whiteside Face Language (Arcbeszéd) című művét.

Összefoglalva: a testbeszédet nehéz huzamosabb ideig meghamisítani, de – később majd lesz szó róla – érdemes pozitív, nyílt gesztusokat elsajátítani és használni, hogy kommunikálni tudjunk másokkal és kiküszöbölhessük a negatív jelzéseket adó gesztusokat. Ez kellemesebbé teszi az együttlétet másokkal, és ők is rokonszenvesnek találnak majd bennünket.

Hogyan kell eredményesen hazudni?

A hazugsággal az a baj, hogy tudat alatti agyműködésünk automatikus, a verbális hazugságoktól független, így a testbeszédünk elárul bennünket. Ezért van az, hogy a ritkán hazudó emberek könnyen rajtakaphatók, bármily meggyőzően hangozzanak is szavaik. Abban a pillanatban, amint hazudni kezdenek, a testük ellentmondó jelzéseket bocsát ki, és ettől támad az az érzésünk, hogy nem mondanak igazat. Hazugság közben a tudat alatti agyműködésünk idegi energiát küld szét, ami olyan gesztusként jelenik meg, amely ellentmond a szavainknak. Egyes emberek – politikusok, ügyvédek, színészek, tévébemondók –, akik munkájuk közben nem mindig mondanak igazat, oly mértékig pallérozták gesztusaikat, hogy már nem könnyű „meglátni” a hazugságot, az emberek bedőlnek nekik, szőröstül-bőröstül bevesznek mindent.

Gesztusaik finomításánál két módszer közül választhatnak. Az egyik azoknak a gesztusoknak a gyakorlása, amelyek hazudás közben a helyes mozdulat „érzetét” keltik, ám ez a módszer csak akkor eredményes, ha hosszú időn keresztül bőséges hazudozással trenírozták magukat. A másik módszernél minden gesztust kiküszöbölnek úgy, hogy sem pozitív, sem negatív gesztust nem használnak, miközben hazudnak, ám ezt nagyon nehéz megvalósítani.

Ha alkalom adódik, próbáljuk ki a következőt: hazudjunk szántszándékkal valamit egy ismerősünknek, amikor ő tetőtől talpig jól lát bennünket, és koncentrált erőfeszítéssel igyekezzünk minden testmozdulatunkat visszafogni. Még ha a nagyobb gesztusokat tudatosan kiküszöböltük is, számos mikrogesztus továbbjut. Ilyennek tekinthető az arcizomrángás, a pupilla kitágulása és összeszűkülése, a verejtékező homlok, az arcpirulás, a sűrűbb pislogás és a csalafintaságot jelző számos más, apró gesztus. Lassított filmek kameráival végzett vizsgálódás kimutatja, hogy e mikrogesztusok a másodperc töredékéig tartanak; csak hivatásos riporterek, kereskedelmi ügynökök és kiváló megfigyelőkészségű emberek képesek ezeket észlelni beszélgetés vagy üzleti tárgyalás közben. Ezek az emberek kifejlesztették magukban azt a tudat alatti képességet, hogy személyes találkozások alkalmával le tudják olvasni a mikrogesztusokat.

Hogyan lehet megtanulni a testbeszédet?

Szánjunk legalább tizenöt percet naponta mások gesztusainak tanulmányozására, értelmezésére, és igyekezzünk emellett alaposan megismerni a saját gesztusainkat is. Alkalmas terep a tanulmányozásra minden hely, ahol emberek találkoznak és érintkeznek egymással. A repülőtér különösen megfelelő az emberi gesztusok teljes spektrumának megfigyelésére, mivel ott az emberek a gesztusok segítségével szabadon kifejezésre juttatják mohóságukat, haragjukat, bánatukat, boldogságukat, türelmetlenségüket és sok más érzelmüket. Társas együttlétek és baráti összejövetelek szintén kiváló alkalmat nyújtanak. Aki már tanulmányozta a testbeszéd tudományát, menjen el egy társas összejövetelre, üljön egész este egyedül egy sarokban, mint aki petrezselymet árul, és meglátja, mások testbeszédrítusainak puszta megfigyelése milyen izgalmas időtöltést nyújt. A televízió is pompás lehetőséget kínál a nem verbális közlésmód megismerésére. Kapcsoljuk ki a hangot, és próbáljuk kizárólag a kép alapján megérteni, mi történik. Ötpercenként visszakapcsolva a hangot, ellenőrizni lehet, hogy a nem verbális értelmezés pontos volt-e. Nem kell hozzá sok idő, hogy egy egész műsort végignézzünk hang nélkül, és éppúgy megértsük, hogy mi történik, mint a siketek.

Miért ne hívnád el Allan Pease-t vendégelőadónak
a következő konferenciádra vagy szemináriumodra?

Allan és Barbara Pease jelenleg a legsikeresebb szerzők párkapcsolatok témájában. Tizennyolc bestseller, köztük tíz listavezető fűződik a nevükhöz, és előfordul, hogy évente akár hetven országban is tartanak szemináriumot. Könyveik több mint száz országban, 55 nyelven kaphatók, és több mint 30 millió példány kelt el belőlük. Világszerte rendszeres médiaszereplők, műveik felhasználásával tizenegy tévésorozat, négy színdarab és egy hatalmas kasszasikerré vált mozifilm készült, ezeket eddig 100 millióan néztek meg.

Cégük, a Pease International Ltd. videókat készít és képzéseket tart üzletemberek és kormányok számára szerte a világon. Havonta megjelenő párkapcsolati rovatukat 25 országban eddig több mint 20 millióan olvasták. Ausztráliában élnek, hat gyermekük és nyolc unokájuk van.

Allan és Barbara Pease további könyvei
az Open Books gondozásában

Nekem te kellesz, neked pedig én

A férfinak szex kell, a nőnek szerelem

A testbeszéd enciklopédiája

{1} Ford.: Pusztai János. Gondolat, Budapest, 1963.

{2} Martin Van Buren (A szerk.).