SUSAN TAUBES

Julia siratása

Susan Taubes további könyve
az Open Books gondozásában

Elválás

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Susan Taubes: Lament for Julia

New York Review Books, New York, 2023

Copyright © The Estate of Susan Taubes, 2023

© Francesca Wade, 2023

All rights reserved

Hungarian edition © Open Books, 2024

Hungarian translation © Dési András György, 2024

The translation was kindly supported by the Fund
for Central & Eastern European Book Projects, Amsterdam.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Török Tünde

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-194-8

JULIA SIRATÁSA

Prológus

Elment. Julia elhagyott. Azt hiszem, örökre. Némán, az éj leple alatt távozott. Ez volt az egyetlen lehetősége, ha nem akarta, hogy kövessék. Elképzelem, ahogy eltűnik az éjszakában, eltűnik, mint a kialvó gyertyaláng, a lemenő nap. Ki tudja, hol. Ki tudja, mikor. Valaha ez volt Julia szobája. A szekrényében hagyta a szoknyáit, a sok szoknyát, amit én vettem neki, harangfazonút, rakottat, csipkéset. Egymás után felpróbálom az összeset. Néha többet viselek egyszerre. Különféle színűek, az ő illata árad belőlük, az ő titkaival vannak tele, hímzett virágok, pillangók, hínár közt cikázó kis halak díszítik őket. A szoknyái megnyugtatnak, és békességet hoznak. Amikor már majdnem betöröm az ablakot, vagy felgyújtom a házat, a lábamat súroló szövet kérlelni kezd. Kicsi vagyok, csupasz és erőszakos, az ő szelíden ringó szoknyái alatt húzom meg magam.

Fogyatkozom, alakot váltok. Úgy érzem, a csontjaim már olyan lágyak, mintha egy fazékban forralnának, azután hirtelen kihűlnek, törékenyek lesznek. Összetöpörödöm, és hagyom, hogy ő megnőjön bennem. Szerepet cserélünk, már nem magasodom fölé, nem fogom a hálómba, nem rángatom, mint egy bábot. Nem, vén vagyok, és száraz, ő pedig az üde menyasszony, úgy melegít át, mint Salamon királyt a körülötte sürgölődő húsz szűz, vagy a kisgyereke leszek, a szoknyáiba kapaszkodom, sőt alájuk bújok. Igen. A szoknyái alá rejt, nem bánja, észre sem veszi, kedves hozzám. Körülölel, keresztülszivárgok rajta, megszűnök benne.

Nem. Magával vitte őket, a szoknyáit, a gyöngyeit, a rojtos kendőket, mindent. Ez már nem Julia szobája.

Hogyan találtam rá? Mi közünk volt egymáshoz? Ő állandó fájdalom volt nekem. Szégyen és kétségbeesés. Meg akartam szabadulni tőle. De mi voltam nélküle? Tennem kellett volna valamit vele, ki kellett volna hoznom belőle valamit. Ki kellett volna hoznom Juliát Juliából. Mindenemet kockára tettem érte.

Éveken keresztül dolgoztam rajta, egy szerepre tanítgattam, azután egy másikra. Hány órát töltöttünk azzal, hogy ruhákat próbáltunk, különféle frizurákkal kísérleteztünk! Néha azon tűnődöm, mi lett volna belőle, ha magára hagyom. Megpróbálom felidézni, hogy milyen volt, amikor rátaláltam, mielőtt megszólítottam, amikor még Istené volt. Ó, az az áldott élet! A szerencsétlen találkozásunk, amelynek során elbitoroltam a létét! Attól kezdve egyedül azon fáradoztam, hogy felkészítsem Istenre.

Miért tették egyáltalán a társammá – ó, szörnyű romlás –, ha nem azért, hogy helyrehozzam az ártatlanságát?

Habár szívesen élt egyik pillanatról a másikra, én folyamatosan a megváltásán dolgoztam. Neki mindegy volt. A keze megállás nélkül répát pucolt, cipőpertlit kötött, ennek vagy annak az arcát meg a lábát simogatta, és csak énekelt szívből: „Eljött az én országom, mit sem törődve az évek áradásával.” Vagy: „A szív szűk kamráiban egyforma nagy minden fájdalom.”

De nekem az volt a dolgom, hogy a lelkére ügyeljek. Milyen ruhát öltsön az ítélet napján? Egy gyermekét vagy egy szűz lányét? Ha egy szeretőét, akkor kiét? Az ítélet napja! Milyen édesen csengenek e szavak. Vagy csengtek valaha, amikor még Isten számára szolgáltam Juliát. Gondoskodtam róla, hogy az élete minden napja az ítélet napja legyen. Tettem róla, hogy úgy járuljon nap mint nap Isten ítélő trónusa elé, ahogy más nők a tükör elé. Hiúságból, nem másból.

Többször is előfordult, hogy hosszú időre hátat fordítottam a munkámnak, és magára hagytam, elengedtem őt. Hagytam, hadd sodródjon. Az a lehetetlen szenvedély mozgatott, hogy úgy legyen az enyém, amilyen nélkülem lenne. Hogy olyannak lássam, amilyen, vagy amilyen valóban lehetne, ha én nem lennék mellette.

Julia majd Isten kezébe kerül, olyan váratlan ajándék lesz, mint egy szöcske, annyi értelme lesz, mint egy fűszálnak. És velem mi lesz? A titokban végzett tevékenységemmel? A mocskos kis intrikáimmal? Engem hogy fognak kiradírozni?

Rólam senki sem tudhat. Nem gyaníthatják, hogy együtt élünk. Titoknak kell maradnia, amiről csak Julia és én tudunk, de még ő sem sejtheti igazán, milyen egyezséget kötöttünk.

Megbújok Julia háta mögött, láthatatlanná válok, mint művész a mű árnyékában, annál is inkább, mert az én művem nem fából vagy kőből készült, hanem eleven anyag.

Ismeretlennek kell maradnom, hogy csak Juliát ismerjék. Őt, aki valaha apró gyermek volt, aki zöldellő lejtőn futott lefelé, aki felnevetett a holdra, amikor a szerelmével a fűbe heveredett. Neki kell majd Isten ítélő trónusa elé járulnia, miközben én eltakarom az arcom, képletesen szólva, hiszen nincs arcom. Julia arcával takarózom. Julia arcát kell majd lecsupaszítani a halál színe előtt. Azt szeretném, ha mindenki ismerné, ha megőrizné emlékezetében, ha létezne. Csak akkor bocsáttatnak meg a bűneim, amikor őt a maga tökéletességében és teljességében elhelyeztem a földön.

Alszik, álmodozik, nincs jelen. Fogoly. A múlt és a jövő megcsonkítva őrzi sok szobájában. Mások, dolgok és emberek, szeretők, férj és gyerekek segítségével juttatom a helyére. Sok mindenkire van szüksége. És mert Julia nagy része így is fogoly marad, nekem kell gondoskodnom róla, hogy sok szeretője legyen, akik majd rátalálhatnak. Annak örülnék, ha széttárnák, mint egy legyezőt, kibogoznák, mint egy rejtvényt, felrobbantanák, mint egy színes rakétát. Egyetlen porcikájáról sem mondok le. Nem pihenhetek, míg meg nem szilárdul, de olyan gyorsan, mint ahogy az ecsetre szárad a festék. Amikor elkészül a portréja, a vászonra költözik.

De hogyan érthetném meg a saját szerepemet ebben a komor komédiában? Mondjam, hogy valamifajta értelem vagyok? Néha-néha azzal áltatom magam, hogy én vagyok benne az égi szikra. Ha tetszik, bukott angyal, de most ne menjünk bele a részletekbe, hogy mikor, hogyan, miért buktam el, ne kelljen kitalálnom valami szép mesét égi hazámról, amelyre nyilvánvalóan jól emlékszem még. Lehet, hogy a magasból zuhantam alá, de akkor a becsapódás pillanatában mindent elfelejtettem, úgyhogy igyekszem kikerülni a mitológiai mocsarat, a szikrát, a döngicsélő szúnyogot, a gondolatok lerázhatatlan folyamát, nevezzétek, ahogy akarjátok, ez van, és kész, a lehető legsemlegesebb metaforát keresem – habár néha azt hiszem, hogy úgy döfték a húsába ezt a tudatot, mint egy szöget, vagy pusztán ráerősítettek a homlokára, mint egy bányászlámpát, vagy elültettek, hogy gyökeret eresszek, és ágat növesszek, teremtmény legyek a teremtményben, esetleg úgy gubbasszak a vállán, mint egy leláncolt sólyom, nem, ez nem a megfelelő kép… legyen elég, hogy ez van, odapakoltak, egy testben állomásozom, sőt hogy még nagyobb legyen a botrány, egy nő testében, az üregeiben, csak egy élő hártya vékony védfala választ el a kinti vadontól, és havonta újra és újra minden vértengerben fürdik. Ilyenkor magamra vállalom a nehezét, ellensúlyként vagyok jelen, megkapaszkodom egy kiálló részben, ő pedig dühöng, csapkod és harsog körülöttem, mint a viharos tenger; én igyekszem nyugodt maradni, és a józanság minden másodpercére úgy tekintek, mint egy győztes csatára. Rögtönözve kitalálom a másikat, és ő, aki mindig ugyanolyan, éppen emiatt lesz az. Végtelenül változékony leszek, egymásnak ellentmondó szerepeket vállalok, végül pedig eltűnök, és magára hagyom őt, de erről senki sem fog tudni.

Azt a furcsa elégedettséget érzem, amit a japán színész, akit kisgyerekkora óta arra készítettek fel, hogy nőket játsszon. Julia mellett mindig női szerepet játszó gyerekszínésznek láttam magam. Azért, hogy másoknak is tessem? Természetesen inkább a megtévesztés nagy művét akartam sikerrel végbevinni. De elsősorban nem azért, hogy becsapjak valakit. Egyszerűen erre volt szükség. Arcra volt szükségem. Nem, igazából nőt akartam játszani, élveztem a helyzetet. Akkor mertem igazán rögtönözni, amikor magunkra maradtunk.

Az, hogy Julia nőnek született, hogy az ő testébe oltottam be az én elképzelt nőmet, különösen finom megoldásokat követel, hiszen nagy a zűrzavar veszélye. Kéjesen csodálom a nők testi valóját, de néha félbeszakítottam a hazudozást, hogy a hús-vér Juliából haraphassak egy darabot. Úgy tűnik, hogy az ilyen pillanatokban Julia tulajdonává válok, és ő bennem tör elő. De soha nem tudhatom biztosan, hogy ő szabadult-e el, vagy én. Megteremtem a látszatot, és abban a pillanatban máris a valóságot akarom élvezni.

Julia néha teljesen eltűnik. Mindenütt én vagyok. Igen, de mi van velem Julia álarcai mögött? Megnövök, kis híján alakot és arcot öltök. Érzem a csontos fenekem, a merev ízületeim, a keserű ízt a számban. Julia teste egymástól elkülönülő érzések bizonytalan sorozatává válik. Én valóság vagyok, ő pusztán látszat. Julia csak egy átverés, kizárólag a külvilág számára készült. Szeretnének valami látványosat. Megforgatom, mint egy zenedoboz kis táncosát. Szerény Julia, csábító Julia, anyai Julia. Azután eljön az undor pillanata, és behúzok egyet a bábomnak; és ha már durván megtapostam, a sarokba rúgom.

Jó lenne, ha ő egyszerűen egy test volna, én meg egyszerűen egy lélek. Bárcsak ilyen egyszerű volna ez az egész! De igazából összevissza darabok rendetlen halmaza vagyunk, és magunk közt szólva, egy ember sem jön ki belőlünk. Valami hiányzik. Vagy talán útban vagyok. Kivéve, ha Juliával van a baj. Hiába csapkodnak a kabátja szárnyai a szélben, sosem volt teljesen igazi. Csakhogy ez őt nem érdekli. Kevésbé érzem embernek, mint dolgok, helyek és évszakok gyűjteményének.

Jó lenne, ha elfogadhatnám Juliát olyannak, amilyen, és mindegy volna, mit csinál. Akár ilyen éppen, akár olyan. Akár itt van, akár ott. Akár most van, akár később. Egyszerű. Julia nagyon egyszerű. Ma Peter előtt hajt fejet, holnap meg Paul előtt, ahogy tegnap Bruno előtt. Mire eljön a következő alkalom, Julia már valaki egészen más, vagy tőlem akár ugyanaz is lehet, és hajladozhat, mint egy fűszál. Rendben van, szimpla ügy, de nem őrület ez? Egyetlen napot azért kibír egyedül, anélkül hogy utasítanom, emlékeztetnem vagy támogatnom kellene? Legalább megpróbálná? Ha magára hagyom, azt hiszi, vakációzik. Ha én nem piszkálom, még az sem biztos, hogy reggel felkel az ágyból. Vagy ha esetleg mégis, mert valamilyen testi igény vagy egy napfényes délelőtt előcsalogatja a párnák közül, tudni fogja-e, hogy mit tegyen, és hova menjen, vagy órákon át nem csinál majd semmit, és szinte minden, az utcazaj, néhány bizonytalan vágy, vagy magától különféle mintákba rendeződő fürdőszobakő is eltereli a figyelmét; vagy ami a semmittevésnél is rosszabb, talán valami bolondságot művel, beszáll egy autóba, mert nem tud nemet mondani, és elindul valakivel valahová. Ijesztő dolog Juliának lenni, totálisan behódolni Juliának – ettől megóvnám magamat és őt is, magamat azért, hogy megóvhassam őt.

Azt mondom tehát, hogy ketten vagyunk. Csak ketten, mert bár rengeteg Julia van, egynek számítom őket. Ha az összes életszakaszának, hangulatának külön nevet adnék, ha tablóra gyűjteném őket, azzal csak megkönnyítenénk a helyzetét, amikor igazi szörnyeteg.

A haja nem miattam ért a válláig, a melle sem miattam olyan formájú, amilyen. Nem az én dolgom, hogy elrontsam a szemöldökét, ősz szálakat keverjek a tincseibe, vagy megállítsam a szívét. Ha eljön az ideje, ott leszek mellette, de tisztelettudóan lesütöm a szemem. Nem bámulok. Talán együtt ér minket a gyors vég, együtt küzdünk majd az utolsó leheletünkért, együtt kiáltunk, együtt gyötrődünk, és azon a hangon sírunk majd fel együtt, amin az újszülöttek. De én hova megyek? Juliának jó lesz a por. De belőlem mi lesz? Nem fogják megengedni, hogy vele tartsak, nem fognak beengedni.

Egy buborék falai előtt üvöltök majd. Egy porszemen dörömbölök az öklömmel. Valahol máshol. Sehol sem. E világtól távol.

Mikor kezdtem el? Biztosan volt egy kezdet. Egyszer csak a színpad közepén találtam magam. Nem, nem a közepén. Nem tudtam, hol vagyok. Akkor kerültem kínos helyzetbe, amikor első személyben kezdtem gondolkodni; mármint, komolyan. Kísérletnek indult. Tételezzük fel, hogy én vagyok az, aki beszél, javasoltam magamnak, ráncigáljuk a rejtőzködő szerzőt fésületlenül, hálóruhában a színpadra, irányítsuk rá a reflektort, nézzük, ahogy pislog, dadog, és a ceruzája végét rágja. Elég az öntudatos drámai színészekből, a királynőkből, bohócokból és a történelmi jelmezekbe préselt szépségekből. Ne hagyjuk, hogy a teremtményei mögé bújjon, mától kezdve meg kell mutatnia magát a színpadon. Mutasd, mered-e. Én parancsolom neked, mondtam, és akkor még nem törődtem vele, hogy kire vonatkozik az én és a neked, ám titokban biztosra vettem, hogy a kísérlet tönkreteszi, és végez vele. Mostantól egyszerűen azt mondom, tönkretesz engem. Úgy csinálom végig ezt az egészet, hogy azt mondom: én, hogy egyszer és mindenkorra túlessek magamon, megszabaduljak az éntől.

Ott voltam, amikor Julia született, a szeme opálfényű kocsonyájában lebegtem. Mit hittem, hol vagyok? A csata végeérhetetlen éjszakája után, a vérfürdő után, a makulátlan falú kórházi szobában, a virágok, üdvözlőlapok között csipkébe bugyolálták a vad, szörnyű félelmet. A fal felé fordultam. De Julia későbbi tapasztalatai alapján rekonstruálom a történteket. A foganás pillanata elképzelhetetlen. Nem, elképzeltem, és hányingerem támadt tőle. Bárcsak a pap, aki majd eljön a halálos ágyához, hogy feladja az utolsó kenetet, ott lett volna a foganásánál. Vagy Isten nem engedte volna, hogy megtörténjen. Így ne. Jobb lett volna, ha sosem kerül ki a fényre, ha nem talál rá semmilyen halászháló. És tovább úszott volna a sötét vízben, marad a saját közegében, senki nem látja, senki sem tud róla, maga előtt tolja a sötétet, maga mögött nem hagy nyomot, némán, ismeretlenül és tudatlanul úszik, a tenger bőségesen táplálja, míg végül viszonzásul ő a saját bomlásával táplálja a vizet.

De most itt van, kinn a napfényen. Nincs visszaút.

Csak Juliáról beszélj! Hogyan beszéljek róla? Talán nem mondtam még, hogy végeztem vele? Elegem van a bonyolult rendellenességekből, a sok énből, a lélekkel felruházott testekből, a testtel ellátott lelkekből. Ha sikerülne túllépnem a személy fogalmán, újra rátalálnék számtalan isten, szellem, szörny nevére, akik attól kezdve úgy viselnék az emberi arcot, mint egy gumiálarcot. A falánk ősökből épült totemoszlop lenne Julia hiteles portréja. Az apró mindenféléidből, gyufaszálaidból, gyertyacseppjeidből, a vízforralód rozsdás belsejéből, szurokból, sirálytollakból és a szélben kifakult halszálkákból alkotlak meg.

Úgy volt, hogy az élete olyan tiszta és visszafogott lesz, mint egy tündérmese. Nem így lett. Elmondhatom, hogy mikor ingott meg, homályosult el, tört százfelé a terv, és elmondhatom az élete e pontig vezető történetét – bárcsak véget ért volna akkor…

Megpróbálom magam elé képzelni. A gyermek Julia. Julia, a nő. Hogyan változott ekkorát? Hol van az összekötő kapocs? Én vagyok a kapcsolat? Én? Akkor veszítettem el, vagy még korábban, azokban az években, amikor együtt játszottunk a padláson, és mesékbe öltöztettem, feláldoztam az álmaimnak a gyermek Juliát? Ott volt, vagy egyedül voltam a padláson, olyan egyedül, mint most vagyok, örökké egyedül?

Julia sosem létezett, csak az emléke. Nem, nem mondok ilyet. Egyedül miatta csináltam ezt végig. Azért, ahogy a szürkülő eget nézte az ablakon át. Talán észre sem vett; egy másik világban, a hűs reggelek világában járt. Az, ahogy a talpa csattogott, miközben leszaladt a lépcsőn, biztosított róla, hogy nem számítok. A feje köré köt egy kendőt, a nyomában én is kimegyek a harmatos reggeli kertbe, úgy követem, mint egy gyerek, mint egy szerető. Vagy ezt is csak kitaláltam?

Hiába fordulok különböző életkoraihoz; a gyerek Juliában már ott bujkál a pók. Fáradhatatlanul, titokban dolgoztam a helyemen, legelöl, a szeme között vagy az agya egyik barázdájában vagy még mélyebben, a szíve legtitkosabb kamrájában, és élete hálóját szőttem. Én vagy egy másik én. Egy ősöm, a vén, ravasz és gonosz nagyapa én. Julia egyszer sem látta a pókot, de vajon gyanította-e, hogy ott van? Megpróbálta elképzelni, fejben felruházta vékonyka lábakkal?

Sosem fogom megtudni. Kezdetben nem voltam jelen. Az ember sosincs jelen, mindent fejben kell megalkotnia. Azért van olyan sok egymástól eltérő beszámoló. A világ egy teknős hátán nyugszik. Ennek van értelme. Vagy egy félszemű gyík böfögte ki. Ez még jobb.

Elmesélhetetlen az élete. Nem tűrné el. Én sem. Képzeljétek Szent Ágostont, aki úgy írja meg a vallomásait, hogy Isten rég elsétált mellette. Hogy elmulasztotta a kegyelemnek azt a pillanatát a kertben, amikor Isten úgy formálta át a lelkét, hogy az igaz középpontjából, az igaz kezdetéből elrugaszkodva egy másodperc alatt kibomlott előtte az egész élete. De értette volna magát ez az élet addig, útközben, a vadonban? El tudta volna mesélni a sötétben tapogatózást még azelőtt, hogy a hit isteni ajándéka visszamenőleg is megváltotta? És egyáltalán, megírhatta volna Ágoston a vallomásait? Ha nincs az imákba rejtett Isten, akkor nincs senki, akinek elmondhat mindent, aki előtt lecsupaszíthatja magát, és megmutathatja a titkos sebeit. És nem lenne senki, aki elmondhatja, hiszen ha nem Isten képe tükröződik benne, akkor lélek sincs.

Folyton visszatérek a kezdetekhez, mintha ott rejtőzne Julia életének a kulcsa. De honnan veszem, hogy az a kulcs a padlás ládáiban heverő játékok között lapul, és nem a zárda kapujában, vagy azokban a szobákban, ahol feleségként, szeretőként, anyaként járt; vagy még az is lehet, hogy az élete igazi lényege egy jövőbeli eseményben rejtőzik, távoli emberek és helyszínek között, amelyeket egyszer majd megismerünk, és majd akkor, és csak akkor lehet elmesélni az életét.

Akárhol is van a lényeg, egyedül akkor találhatok rá, ha folytatom, amit elkezdtem. Ha ma nem lesz meg, akkor holnap újra visszamegyek, és addig hátrálok, míg végül a megfelelő ajtó elé érkezem. Megyek tovább előre és vissza, vagy megpróbálok mozdulatlanul megállni; hiszen minden előre tett lépés meghosszabbítja a mögöttem maradt utat, amelyet talán majd újra meg kell tennem.

Én, nem Julia. Julia arra megy tovább, amerre az útja vezet, én pedig körbejárok. Nincs a hálómban. Valahol máshol van. A tengerparton andalog, a mezőn sétál, az utcákon bóklászik. Nem tudom, hol van. Nincs itt lent velem. Lent, ahol semmi sem változik. Lentet mondok, pedig talán két dolog között van ez a hely, valahol a világon kívül. A pokol nincs sehol. Lentnek nevezem, és Julia fent jár a napfényen. Látom, ahogy keresztülvág a réten, kéz a kézben sétáló gyerekek nyomában, akik úgy tekeregnek körülötte, mint egy nyíló és záruló virágfonat. Hazudok. Nem. Talán mégis így van. Nem tudom. A sötétben megpróbálom magam elé idézni Juliát.

Első rész

1.

Túlbecsültem Juliát? Hogy vehettem ennyire komolyan? Nem idegesített a sok szoknyája, a bája, a szelídsége? Ez a sok felhajtás egy egyszerű lány miatt! De hogyan dönthetném el, hogy könnyen vegyem-e, vagy komolyan, amikor azt sem tudom, hogy mennyi idővel ezelőtt, milyen módon és mi célra kapcsolódtunk össze. Lehet, hogy bolondot csináltam magamból, amikor egy könnyelmű kislányért lelkesedtem? Vagy cinikusnak mutatkoztam, amikor a megváltás vagy a kárhozat volt a tét? De hát én mindkét lovon ültem, a tragikuson és a komikuson is. Felváltva istenítettem és gúnyoltam őt.

Talán hibám, hogy odavagyok érte? Senki voltam, és e gyermek alakjában hoztak világra. Hús és csontok! Olyan gyorsan lendültem akcióba, mint a halottak árnya, amikor a véráldozat végigömlik az oltár kis csatornáján. Emberré tett, hogy bárki az arcomba nézhessen, hogy a testi valómat láthassa, és nővé, hogy még szorosabban kötődjem a testiséghez.

Julia szükségszerű volt. Ő az én egyetlenem. Biztos ez? Julia előtt nem volt senki? Bevallom, sosem lelkesedtem a lélekvándorlás gondolatáért. Tisztában vagyok a keleti tanok előnyeivel: csökken a szerencseelem, nem kell mindent feltennünk egyetlen kockadobásra. Elismerem, bölcs és megnyugtató elképzelés, hogy kis lépésekben haladunk egy lankás dombon, és nem meredek sziklafalon kapaszkodunk. Szinte mindegy, hogy továbblépünk vagy visszacsúszunk. A zuhanás nem végtelen és nem végzetes. Legrosszabb esetben, ha a létra legalsó fokára kerülünk, madárból átmenetileg lefokoznak hallá, és akármennyi időnk van rá, hogy újra mászni kezdjünk felfelé. Honnan van bennem az egyszeri és megismételhetetlen iránti szenvedély? Amit a visszavonhatatlan most vagy soha iránt érzek? Lehet, hogy egyszerűen csak türelmetlen vagyok, egyszer s mindenkorra túl akarok esni a dolgomon. Soha nem kételkedtem benne, hogy vagy most, vagy soha. Ez a Julia, vagy senki más.

De ha esetleg tévedek, és igazából léteztem már korábban, csak annak semmi nyoma nem maradt, akkor valószínűleg egy sápadt tudósban, egy mélázó szeminaristában lappangtam. Talán eretnek szerzetesként szereztem egy kis tekintélyt. Ez tetszik: igen, akkoriban nagy és rémisztő kísértet voltam, és egész kolostorokat kergettem a kétségbeesésbe, őrületbe, túlzó önostorozásba, libertinizmusba, hitehagyásba, és most végre lehetőségem nyílt, hogy megváltsam magamat. Elég valószínű, hogy azért helyeztek Julia testébe, mert megvetettem a hús örömeit, és azt akarták, hogy fejlődjem. Ha van bennem bármiféle jámborság, azért Juliának tartozom köszönettel. Ez megmagyarázza, hogy miért olyan fontos számomra a megváltása, hogy miért tűnt természetes megoldásnak az egyházi iskola, és miért vallok szigorú elveket a házasság kérdésében. Ki ad tanácsot? Ezekben a kérdésekben nem kaptam egyértelmű instrukciót.

Egyvalami biztosnak tűnik: korábban soha nem voltam egy nő testében, máskülönben nem érezném ilyen újnak és furcsának ezt a helyzetet. Az lehet, hogy a szélben éltem, repülő rovar voltam, valami mászó dolog. Valószínűleg egy pók. Vagy nem, szúnyog. De normális méretű élőlényben, hogy emberről már ne is beszéljünk, biztos nem jártam. Lenyűgöznek a főemlősök, de nem érzem a rokonomnak őket. Nem, kicsi voltam, csupán egy apró maszat.

De ez most nem segít, hiszen Juliát bízták rám. Őt bíztam magamra, ki állítja, hogy másképpen történt, igen, teljesen egyedül döntöttem, rangos személyek ajánlása nélkül ugrottam fejest az új, magamra osztott szerepbe. Felvérteztem magam az üresség ellen, és egy nagy elhatározással Juliában termettem. Nem pont így történt. Az embernek alá kell vetnie magát az időnek és a gravitációs erőnek. Az első jelenet előtt kialszanak a lámpák, felemelkedik a függöny, a színpad sötétbe burkolózik. Csak valamikor az első felvonás végén vagy a második elején értettem meg, hogy egy színdarab van műsoron – kicsit kínosan is éreztem magam.

2.

Tudtam róla egyáltalán, hogy létezik? Fakuló fényképeken homokozóban kuporgó, hóbuckán áteső gyerekek. Ő is ott volt a többiek között. Valószínűleg zavarba hozott a jelenléte, mert halványan úgy emlékszem, hogy megpróbáltam nem tudomást venni róla. Úgy tettem, mintha nem ismerném. Ha folyt az orra, nem töröltem meg. Amikor mások beszéltek róla, én kinéztem az ablakon, vagy fel az égre. Talán azt reméltem, hogy ha egy darabig nem fogadom el a létezését, akkor előbb-utóbb eltűnik. Telt az idő, és Julia juszt is maradt. Mondhatom, hogy elcsábított? Kihozta belőlem az együttérzést? Vagy hízelgett, hogy így ragaszkodik hozzám? Mert végül beletörődtem Juliába, abba, hogy vele és rajta keresztül létezem, hogy titokzatos módon beleplántáltak, és ha szabad így mondanom, az élősködője lettem.

Mások majd úgy mesélik, hogy megpróbáltam a legjobbat kihozni az ellenszenves valóságból, és túlzásba estem. Amikor ismerkedni kezdtem az új feladataimmal, olyan teher nehezedett rám, hogy fel sem fogtam a helyzetem abszurditását. Juliával együtt lettem gyerek.

3.

Hogy írjam le a házat, ahol a legszebb éveinket töltöttük? Melyik házról beszéljek először, arról, amit Juliának építettem, vagy a másikról, Kloppsék házáról és furcsa lakóiról, akik legalább olyan valószerűtlenek voltak, mint az én mesés világom. De mire való a leírás? Írjunk át valamit az egyik lapról a másikra? Változtassunk egy anyagot más anyaggá? Csináljunk a nyúlhúsból kobrahúst? Rögzítsük az élményt, ez az, kapjuk el a fülénél fogva, és pofozzuk fel két oldalról?

Hiába próbálom Kloppsék háztartását, a kinézetét, a napi szokásait, az odatartozó szereplők számát és társadalmi állását rekonstruálni, soha nem sikerül teljes, egységes képet rajzolnom. És ez nem feltétlenül a memóriám hibája. Nem. Halvány emlékeim szerint akkoriban úgy érzékeltem Kloppsék környezetét, mint logikusan alig összekapcsolódó benyomások sorát: mintha egy álomban szerepelnének. Így hát határozottan ki kell jelentenem, hogy a Klopps-ház különféle oldalai és élei nem alkottak egy teljes térbeli formát, és mindegy, hogy azért volt-e így, mert én akkoriban torzan és részlegesen láttam őket, vagy valóban ellentmondásokkal és hézagokkal voltak tele. Egyik lehetőséget sem fogadom el, vagy mindkettőt: az érzékelés hibáit és a dolgok szövetének fogyatékosságait. De meg kell említenem néhány ellentmondást, ami zavart az idő tájt.

Aki a kert felől nézte, az egyértelműen kivehette a ház formáját és méretét: szürkés kőépület, kétemeletes, középen nagy bejárat; a legfelső szintet, a padlásteret ferde tető szűkítette le. De bent úgy éreztem, mintha a kanyargó folyosók különféle szárnyakat kapcsolnának össze, jó pár sokszobás házrészbe soha be sem tettük a lábunk. Ez hogy lehet?

Volt Juliának nevelőnője? Több nevelőnője? A nevelőnő alkalmatlansága állandó beszédtéma volt Kloppséknál. Folyton elbocsátották őket, vagy ők távoztak szó nélkül. Mégis tény, hogy miután valamelyik alkalmazott, néha a szobalány, néha az öreg szakácsnő, néha a reumás inas felöltöztette, Julia egyedül töltötte a napot.

Kloppsék nappalijának pontos helye örök rejtély marad. Halványan úgy emlékszem, hogy ugyanazon a szinten volt, mint Julia hálószobája. Azonban gyakran előfordult, hogy egy széles, ívesen kanyarodó márványlépcsőn jutottam le oda.

Kloppsékkal kizárólag a nappaliban találkoztam. De vajon mindig ott voltak? Vagy néha magunkra maradtunk? Nehéz volna megállapítani. Akadtak olyan pillanatok, amikor úgy éreztem, hogy csak mi vagyunk a helyiségben. Csend volt, és nyugalom. Üvegcseresznyéket loptunk egy kristálytálból; egy élénk színű tollat egy kitömött fácán farkából. Úgy éreztük, senki sem figyel ránk. De lehet, hogy tévedtem. Klopps papa és Klopps mama hosszú órákra olyan mozdulatlanná tudott válni, mintha viaszból lenne, érzéketlenek maradtak Julia lábának kopogására, nem hallották meg azokat a kellemetlen zajokat sem, amikor a lányuk mondjuk egy botot dugott a fűtőtest fémrácsába. Görcsös kábultságuk idején éppúgy a berendezés részévé váltak, mint a falon és a kandallópárkányon elhelyezett rénszarvas, medve, orrszarvú és még sokféle kisebb vadállat kitömött feje. Emlékszem, Julia egyforma csodálattal bámulta a zongorán álló kitömött sarki rókát és a díványon párnákkal körüldúcolt Klopps mama petyhüdt tömegét. Egyiket sem merte megérinteni, később az utóbbit még kevésbé, mert rájött, hogy az időnként, előre megjósolhatatlan pillanatokban életre kel, és pislogni kezd. Klopps mama elég dagadtnak látszott. Amikor asztmarohamai során erőt vett és elhatalmasodott rajta a fuldoklás, akkor természetes csigaszürke bőrszíne rózsaszínre, lilára, majd kékre váltott. Nagy feje tetejét szürkésfehér pihe borította, amely ritkásabban, de az arcán, fodros tokáján és vastag felső ajka fölött is megmutatkozott. Kerek kék szeme, kerek feje, kerek kis keze volt; de a legkerekebbnek a mosolya mutatkozott. Amikor Klopps mama elmosolyodott, a szája nem félkörbe húzódott, mint a legtöbb embernek, hanem teljes kört formázott.

Klopps papa állkapcsa széles mosolyba merevedett, vagy olyasvalamibe, ami valahol a mosoly és a vicsorgás között helyezkedett el, miközben talán semmiféle érzelmet nem fejezett ki. Az ajkait felhúzva láthatóvá tette mindkét fogsorát, szivart szorított közéjük, és soha nem nyitotta szét őket, így hát alig lehetett érteni, amit mond. Mindig egy bőrfotelben ült, merev, kinyújtott karjában whiskyspoharat tartott. Fakó, kifejezéstelen, kigúvadó szeme csak elvétve pislogott. Amikor Julia bement a szobába, és így látta őt, nehezen tudta eldönteni, hogy a férfi halott-e, vagy él, főleg, amikor a műanyag szivarpótlóját tartotta a szájában.

Klopps mama és Klopps papa hasonlítottak egymásra, habár Klopps papa kemény, göcsörtös és bütykös volt, míg Klopps mama puha, sima és petyhüdt. Ugyanolyan alakú és színű kifejezéstelen kék szemük volt, amely alig különbözött a kitömött sarki rókáétól, még akkor is, ha ők azért pislogtak egyet-egyet. A foguk is hasonlított, habár Klopps papáé egy árnyalattal sárgább volt, és egy kicsit hosszabb, széles mosolya pedig szögletes, míg Klopps mamáé inkább kör alakú.

Igazából testvérek is lehettek volna. Talán azok is voltak.

Julia már akkor is könnyen megmondta, hogy melyik melyik, amikor még nem fedezte fel a megkülönböztető jegyeiket. Nem mintha valaha szüksége lett volna rá, hogy különbséget tegyen köztük. Nem volt. Sőt, általában inkább egy személyként kezelte őket, és miután rájött, hogy ketten vannak, Klopps papát továbbra is egyszerűen Klopps mama másolatának, vagy Klopps mamát Klopps papa másolatának tekintette. De ahogy telt az idő, természetesen számos eltérés feltűnt neki, hiszen Klopps mama mindig a díványon feküdt, míg Klopps papa mindig ülő testhelyzetben helyezkedett el, és teste nagy részét a kandalló előtt álló mély bőrfotel rejtette. Végül Julia a legtöbb leánygyerekhez hasonlóan inkább az apjához húzott. Neki ugyanis volt egy kedves gyengesége: a csiklandósság. Ha Julia egy madártollal megcsiklandozta az állát, a férfi szája megrándult, és kuncogáshoz hasonló görcsös kis hangokat adott ki. Azt gyanítom, hogy Julia őszintén szerette az ő bütykös, göcsörtös, borostás, hintőpor- és dohányszagú apukáját. De hát ez, ahogy már említettem, lánygyerekek esetében természetes. Ha fordítva van, és Klopps papa puha, kövér és petyhüdt, Klopps mama pedig kemény, bütykös és göcsörtös, vajon Julia akkor is jobban szereti az apját, mint az anyját, vagy nem szereti jobban az anyját, aki igazából apaszerű, vagyis kemény, bütykös és göcsörtös, mint az apját, aki viszont anyaszerű?

Azokban az időkben ilyen kérdések foglalkoztattak.

4.

Kezdetben nem szerettem, és ez jó sokáig így maradt. Ez az izgága, szeplős képű, az ujját szopó, ágyba vizelő Julia egyáltalán nem tetszett. Túl duci volt, és túl csélcsap az ízlésemnek. Még alig totyogott, de már a cselédség szobáit járta, hogy a szobalány szeretetéért kuncsorogjon. És ahogy kacéran elfeküdt a földön, amikor meglátott egy férfit! Szégyelltem magam miatta.

Eleinte szinte reménytelennek láttam a helyzetemet. Julia gátlástalan volt, naiv, változékony hangulatú, rossz erkölcsű, néha feltartóztathatatlan kuncogásban vagy könnyekben tört ki. Hangulatától függően az egyik pillanatban majd szétvetette az energia, a másikban nem volt kedve semmihez. Cukrot fogadott el minden idegentől, és ha valamelyik férfi azt akarta volna, akkor a világ végéig is követi.

A kinézete is idegesített. A vastag fehér szőrmekabátjába, szőrmesapkájába, szőrös csizmájába, fehér harisnyájába öltöztetve, és mindezt egy szőrmemuffal kiegészítve különösen nevetségesnek látszott. Úgy nézett ki, mint egy jegesmedve. És amikor egy nagy fehér masnit csatoltak oldalt a hajába, végképp komikussá vált. Sokszor letéptem és a sárba vagy a bokrok közé hajítottam azt a szalagot.

Ez Julia volt? Nem, inkább a Klopps lánynak fogom nevezni. De akkor Julia mikor született meg? Valljam be régi bűnöm? Évekig a nyomomban járt ez az alaktalan, nyafogó, búbánatos izé: azután egy nap fogtam a Klopps lányt, ezt az isten szégyenét, és begyömöszöltem a szennyesledobóba, a piszkos partedlik, zoknik és bugyik közé. Senkinek nem tűnt fel. Az összes változás az előnyére szolgált. Egy ideig azt hittem, hogy sikerrel jártam, kirügyezett az elszáradt ág. Nem, nem tartottam a saját eredményemnek. Julia érdeme volt. Csoda történt. Julia volt az igazi. A másik, a Klopps lány csupán egy elcserélt gyermek volt.

Tartalomjegyzék

JULIA SIRATÁSA

TÖRTÉNETEK

A beteg

Cápák

Halálos betegség

Rombach doktor lánya

Médeia

A húsvéti vendég

Az aranylánc

A hattyú

Az utolsó tánc

Utószó (Francesca Wade)