DOMINIC SANDBROOK

A VIKINGEK

Illusztrálta Edward Bettison

KALANDOZÁSOK A TÖRTÉNELEMBEN

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Az első világháború

A második világháború

Kleopátra, a Nílus királynője

Nagy Sándor

Az aztékok bukása (előkészületben)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dominic Sandbrook: Fury of The Vikings,
Particular Books, an imprint of Penguin Books, 2022

Copyright © 2022, Dominic Sandbrook

All rights reserved

Illustrations copyright © Edward Bettison, 2022

Fordította Haulik Tünde Eugénia

Hungarian translation © Haulik Tünde Eugénia, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Leiszter Attila

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-246-4

Tartalomjegyzék

Prológus – Lindisfarne

ELSŐ RÉSZ
AZ ÉBREDÉS

1. Ásgard istenei

2. Középfölde csarnokai

3. A tengeri farkasok támadása

4. A Miklagard felé vezető út

MÁSODIK RÉSZ
RAGNAR FIAI

5. Ragnar Lodbrok halála

6. A vérsas

7. Egyedül Wessex

8. Anglia álma

HARMADIK RÉSZ
A BORZALMAK ÚTJA

9. A jég és a tűz országa

10. Vörös Eirík kalandjai

11. Vínlandi rejtélyek

12. Halál a Volgán

13. A varég gárda

NEGYEDIK RÉSZ
AZ IDŐK VÉGE

14. Az északi király

15. Végítélet

16. A hullámok ura

ÖTÖDIK RÉSZ
AZ UTOLSÓ VIKING

17. A fiú a fjordokból

18. Az Aranykapu

19. A király visszatér

20. A végső csata

Epilógus – Ragnarök

A szerző megjegyzése

A fordító megjegyzése

Kainak

Ekkor így szólt az ÚR:
Észak felől tör a veszedelem
az ország minden lakójára.

(A Magyar Bibliatársulat
új fordítású Bibliája)

Jeremiás könyve

PROLÓGUS

Lindisfarne

793. június 8.

Hűvös, enyhén szeles nap köszöntött Észak-Anglia partvidékére. Amolyan, a füves szirteken sétálni való nap, amikor szívesen kóstolunk bele a sós levegőbe. A magasban tengeri madarak röptét követi a tekintet, lent pedig a zöldesszürke hullámokból kiemelkedő sziklákat pásztázzuk. Ilyenkor könnyen futnak afelé a gondolatok, hogy vajon mi terülhet el a végtelen horizont mögött.

Lindisfarne szigetén a szerzetesek már órák óta ébren voltak. Volt, aki asztala fölé hajolva a kolostor híres, nagy műgonddal díszített Bibliájának egy példányát másolta, mások a konyhában serénykedtek vagy a kápolnában tettek-vettek; takarítottak vagy ezüstöt fényesítettek, és olyan is akadt, aki a hosszú folyosókat söprögette kitartó türelemmel.

De egy ilyen szép reggelen a legtöbb fiatalember inkább odakint a kertekben dolgozott. A napok itt, Northumbria partjaitól három kilométerre, általában jóval hidegebbek, sötétek és esősek voltak, így érthető módon mindenki kihasználta a ritka napsütést.

Mind tudták, hogy Lindisfarne különleges hely. Semmi máshoz nem fogható. Már több mint egy évszázada állt itt a kolostor, és az ország legszentebb és legtanultabb bölcseinek adott eddig otthont.

A hely legnagyobb közszeretetnek örvendő alakja, Szent Cuthbert is itt volt eltemetve, és minden évben sok száz zarándok látogatott a sírjához. Az ember szinte érezte Isten közelségét. A szépség és a béke szigete.

Ugyanakkor a szerzetesek nem feledkezhettek meg teljesen a külvilágról. Az elmúlt hónapokban egyre több vándor érkezett igen szokatlan hírekkel.

Vészjósló jelekről és jövendölésekről beszéltek. Egyesek forgószelekről meséltek, mások hatalmas, az egekben száguldó tüzes sárkányokról hoztak hírt…

Ám az orkánok és a szörnyek gondolata igen távolinak tűnt egy ilyen tökéletes reggelen, amikor Isten teremtését nyugalom övezte.

A vitorlákat először egy éles szemű ifjabb szerzetes vette észre. Elejtette gereblyéjét és felkiáltott, izgatottan mutatott a távolba, társai mind odaszaladtak.

Igen! Semmi kétség! Három hatalmas vitorla tűnt fel a messzeségben: egy piros és fehér csíkos, egy kék, rajta valamilyen állattal, és egy melegsárga színű.

A hajók egyre közelebb jöttek, mintha egyenesen a sziget felé tartottak volna. A szerzetesek nem látták tisztán a fedélzeten állókat, egyikük sarkon fordult és elfutott az apátért.

Amint megfordult, majdnem felbotlott valakiben, aki közvetlenül mögötte állt, vagyis hát mintha kővé vált volna.

A mozdulatlan alak a távoli északi tájékról származott. Durva sebhely húzódott az egyik szemöldökétől egészen az álláig, mintha valaki megpróbálta volna kettészelni a fejét. De soha nem beszélt a múltjáról, a többiek pedig nem merték faggatni.

Most csak állt ott, dermedten bámulta a hullámokat, amint a hosszú hajók egyre közelebb és közelebb értek. Arcán leplezetlen iszonyat tükröződött.

A portyázók úgy özönlötték el Lindisfarne partjait, mintha egyenesen a pokolból fújta volna őket ide a szél.

A parttól felfelé vezető úton az első útjukba akadó szerzetest baltával ütötték agyon, koponyája szilánkokra tört. Majd továbbviharzottak föl az emelkedőn, kardjuk mészárlásra készen.

Most egyre több szerzetes jött ki eléjük, kezüket kegyelemért esdekelve emelték az égnek. A vikingek ott helyben szó nélkül végeztek velük. Vér borította a part menti mezőt.

A következő pillanatban szinte nem is e világi haraggal, üvöltve és tombolva már a kolostor kapuit ostromolták. Kidöntötték a kereszteket és szétverték a sírokat.

Azután halomba hordták a szent kelyheket és összetaposták az ereklyéket. Vadul és gonoszul nevetve letépték az oltár kárpitját, széjjelszaggatták a bibliákat és darabokra törték a másolóasztalokat.

Amikor mindez véget ért és lanyhult a téboly, zsákmányukat a néhány túlélővel lecipeltették a partra. Miután minden kincset felpakoltak, a fiatalabb szerzeteseket bilincsbe verték, és őket is a harci hajókba lökdösték.

– Jó pénzt kapunk majd értük – vigyorgott lekicsinylően az egyik portyázó – a keleti folyóvidék rabszolgapiacain.

Este, amint a nap a northumbriai dombok mögé süllyedt, a hajók hazaindultak. Az evezősök egy emberként húzták a lapátokat, és azok egy ritmusra csobbantak.

A szerzetesek közül sokan sírtak, de a vezérhajó orrában a viking parancsnok rájuk sem hederített. Mélyen elmerült az oltárról letépett aranykereszt vizsgálatában.

Ragadozószerű mosoly jelent meg tetovált arcán, mialatt ide-oda forgatta a keresztet, hogy minél fényesebben csillogjon a lemenő nap utolsó sugaraiban. Majd visszadobta zsákjába, és néhány éles vezényszót vakkantva az evezősöknek újra kelet felé fordult.

Lindisfarne kifosztása 793. június 8-án nagy riadalmat keltett egész Nyugat-Európában. A keresztény világ minden szegletében a papok és szerzetesek elszörnyedve tördelték kezüket, és a szülők mindenhol szorosabban ölelték magukhoz gyermekeiket.

Így kezdődött hát a vikingek kora, a történelem egyik legizgalmasabb, legszínesebb, ám egyúttal legvéresebb fejezete. Az elkövetkezendő háromszáz évben a fosztogató és rabló skandináv portyázók a világon szinte mindenhová eljutottak titkos főhadiszállásaikról kiindulva, melyek a mai Dánia, Norvégia és Svédország területén helyezkedtek el.

Persze nem csak fosztogató gyilkosok voltak ők. Hanem földművesek, kereskedők, hajóépítők, mesteremberek, bölcsek, költők, bárdok és álmodozók. Színarany karkötők és melltűk, valamint számtalan el nem múló legendás elbeszélés: saga mesél róluk.

De azért a legtöbben, ha a vikingekre gondolunk, azonnal öldökölni kész vadembereket és vérszomjas kardforgató hajadonokat, harcos szüzeket képzelünk magunk elé. Felidézzük egyszemű Ódint és villámkezű Thórt. Szinte látjuk magunk előtt a sárkányfejű drakkarokat, a jellegzetes hosszúhajókat, amint a ködből lassan felsejlenek, fedélzetükön az ellenség vérétől vöröslő baltákkal, és szinte halljuk a vesztesek jajszavát és a győztesek diadalordítását.

A vikingek Angliát, Skóciát, Walest és Írföldet teljesen kifosztották, leginkább ezüstöt és rabszolgákat hurcoltak magukkal a feldúlt városokból és apátságokból.

Megállíthatatlanul végigsöpörtek a frankok országán; kétszer is megostromolták Párizst. Megtámadták a délspanyol aranyvárosokat, és még a távoli Itália és Észak-Afrika partjait sem kímélték.

A keleti régió nagyobb folyóin végigvitorlázva megalapították új királyságukat Kijevnél, ami mind Ukrajna, mind Oroszország kezdetét jelentette. Konstantinápolyt is ostrom alá vették, mely a letűnt Római Birodalom utolsó fellegvára volt, majd magának a császárnak szolgáltak ott testőrökként. Harcokat vívtak a Szentföldön, Szicíliában és a mai Törökország területén. Sőt, lóháton egészen Ázsia sivatagjaiba hatoltak.

Messze nyugaton új országot létesítettek Izland vulkánjainál, és a távoli Grönland fagyos partjaiig merészkedtek. De ami a leghihetetlenebb, hogy több mint háromezer kilométert átszelve a nyílt óceánon az első európaiakként eljutottak Észak-Amerikáig.

A vikingek elképesztőek voltak, fenséges gyilkosok, akik egyszerre elbűvölően izgalmasak és hátborzongatóan kegyetlenek. A történelem néhány legriasztóbb alakja sorolható közéjük: Szőrnadrágos Ragnar, Csonttalan Ivar, Kígyószemű Sigurd, Vérbárdos Eirík, Villásszakállú Svein és Keménykezű Harald.

És a lenyűgözően elrettentő nőkről sem feledkezhetünk meg: Olga kijevi fejedelemasszony – miközben keresztény szentként tisztelik emlékét – élve süttette meg ellenségeit, Bölcs Aud pedig saját hosszúhajóját egészen a tűz és a jég földjéig kormányozta.

A vikingek korát sok szempontból rejtély övezi és egyúttal homály fedi. A legizgalmasabb történetek izlandi legendákból maradtak ránk, tények és képzelet, mítosz és mágia lebilincselő ötvözeteként.{1}

A történészek sem tudják pontosan, hogy mi is történt valójában, mik a tények és mi a képzelőerő szüleménye. Nyilvánvalóan ennek a múltba vesző és drámai kornak az általunk nyújtott beszámolója sem lehet mentes egy csipetnyi fantáziától.

Viszont mielőtt ismét elmerülnénk a vikingek világában, fontos megjegyeznünk két dolgot, amit egészen biztosan tudunk. Először is, sohasem hívták magukat „vikingeknek”. „Vikingre menni” annyit jelentett, hogy kalandra fel, legyen az tengeri rablóút vagy szárazföldi portya. Tehát a vikingség nem nemzetségi hovatartozást jelentett, hanem inkább életmódot. Nem azt közölte, hogy ki vagy, hanem hogy mit csinálsz.

Mi több, a kívülállók sem hívták őket vikingeknek. Az angolok a pogányok vagy istentelenek elnevezéssel illették, vagy simán csak dánoknak nevezték őket, míg a keleti népek ruszokként vagy varégokként hivatkoztak rájuk.

Maguk a Skandinávia területén élő vikingek pedig egyik fenti megnevezést sem használták. Egyszerűen úgy nevezték magukat, hogy a normannok, vagyis „az északi emberek”.

A másik biztos tény, amit ismerünk, kissé csalódást fog okozni: a vikingek sohasem hordtak szarvakkal díszített sisakokat. Ezek a szarvas fejfedők igazából ezer évvel később születtek meg, 1876-ban, Richard Wagner A Nibelung gyűrűje című operaciklusának színpadi előadásához.

Habár Wagner operái skandináv mítoszokon alapultak, de a szarvakkal ékesített sisakok ötlete csupán a jelmeztervező fejéből pattant ki, miután felmerült benne, hogy hozzájárulhatnak az előadás fenséges varázsához.

Na de bevezetőnek legyen elég ennyi. Vissza a történetünkhöz! Merüljünk el újra a vikingek történelmében: irány a hősök és a szörnyek, a tengerjárók és a varázslók, a bátor harcosok és a boszorkányok világa!

Kezdjük a legelején – az idők hajnalán az istenekkel és az óriásokkal.

ELSŐ RÉSZ

AZ ÉBREDÉS

1.

Ásgard istenei

Kezdetben csak tűz és jég létezett.

A tűz birodalma Múspelheim volt, és bizony vad lánggal égett. Élő ember nem bírta kiállni forró erejét, és gyomrából hatalmas füstfelhők törtek fel.

A jég birodalma Niflheim volt. A ködkirályság, a hó, a fagy és a sötétség világa. Tizenegy, halálos méreggel sziszegő és tekergő folyó fakadt itt.

A két világ között pedig semmi nem volt, csak a végtelen üresség, aminek neve: Ginnungagap. És ebbe a sötétségbe torkollottak a folyók, mérgük jéggé fagyott kéreggel borította be.

Ahogy múltak az örökkévalóság végeláthatatlan időszakai, Múspelheim szikrái és parazsai beúsztak a Káprázó Űrbe. A tűz lehelete lassanként olvasztani kezdte a jég rétegeit.

És az vízzé változott. És a víz életet szült. Idővel a cseppek összegyűltek, formálódtak, és életet adtak az első lénynek. Így született meg Ymir, a kegyetlen és barbár ősóriás.

A víz második szülötte Adhumbla, a szarv nélküli tehén volt. Az ő tején nevelkedett Ymir. Ez a tehén nagyon szerette lenyalogatni a sót a zúzmaráról, és ahogy nyalogatta, újabb lény kelt életre a jég öléből. Ő volt Búri, az istenek előatyja.

Búrinak lett egy fia, Bur, kinek szintén született három fia. A legidősebbet Ódinnak hívták, a középsőt Vilinek, és a legkisebbet pedig úgy, hogy Vé.{2}

Ahogy a fekete űr rémséges semmijében teltek-múltak a hosszú évek, Ódin és fivérei bizony megerősödtek. Gyűlölet gyúlt bennük Ymir és az ő szörnyeteg ivadékai ellen, és egy nap elhatározták, hogy megölik. Nagyon körültekintően választották ki a megfelelő pillanatot, amikor Ymir teljesen gyanútlan volt. Ahogy rámérték a végső halálos csapást, vére árként zubogott elő sebeiből, és megfullasztotta minden gyermekét, kivéve egyet – Bergelmirt, aki egy fából készült kis ladikban menekült el, és később ő lett aztán a jégből szült óriások nemzetségének további ősatyja.

Ezalatt Ódin és öccsei Ymir testét az űr mélyébe hurcolták, és munkához láttak. Húsából a földet készítették el. Hajából az erdőket, csontjaiból a hegyeket alakították ki, véréből a tavak és a folyók, fogaiból pedig a sziklák és a kövek születtek meg.

Az égbe dobták agyvelejét, és így lettek a felhők. Az égbolt a koponyája hatalmas boltozatából készült, mindegyik sarkát egy-egy törpe tartotta (nevük szerint Kelet, Nyugat, Észak és Dél).

Az egekbe két szekeret helyeztek. Elöl ment Éjszaka szekere, amit egy hófehér sörényű ló húzott, Dérsörény. Fia, Nappal szekere elé a Fénysörény nevű lovat fogták be, ő aranyban pompázott. Minden 123. órában átvágtattak az égen, egymást váltva, az idők végezetéig.

De Ódin és testvérei még nem végeztek minden feladatukkal. Amíg ekképpen szorgoskodtak, a jégóriások, Bergelmir sarjai benépesítették a világ távoli szegleteit, és letelepedtek a szélén, ahol a tenger és a föld találkozik.

Így Ódin és fivérei elhatározták, hogy kerítést emelnek annak érdekében, hogy az óriásokat távol tartsák. Ymir szemöldökeiből falat építettek, és egy gazdagon termő kert köré húzták fel. És ezt a kertet Midgardnak, vagyis Középföldének nevezték el. Utóbb ez lett az emberek hona.

Egy napon Ódin, Vili és Vé hármasban sétáltak a tengerparton, amerre a szem ellátott, a végtelen ég alatt sehol egy árva lélek. Csak a hullámok zúgását lehetett hallani.

Aztán egyszer csak észrevettek valamit a homokban: két vastag fadarab hevert a fövenyen, nehéz lett volna megmondani, hogy a dagály által partra vetett uszadék fát vagy pedig letört ágakat látnak.

A három isten fölemelte a fatörzseket, és formálni kezdték őket a kezükkel. Fejet, karokat és lábakat, testet csavartak nekik. Az egyik tuskót Asknak nevezték el, ami kőrist jelent, a másikat pedig Emblának, ami pedig kis szilfa.

A három istenség térdre ereszkedett. Először Ódin fújt a két alak szájába, életet lehelve beléjük. Azután Vili következett, aki értelmet és érzelmet adott nekik, hogy mozogni és gondolkodni tudjanak. Végül Vé került sorra, aki szemekkel ajándékozta meg őket, hogy lássanak, fülekkel a hallásra, és nyelvvel, hogy beszélni tudjanak.

Így aztán Kőris és Szil, az első férfi, és az első nő ámulva néztek szét maguk körül. Megcsodálták a homokot, az óceánt, az égboltot. Az ő leszármazottjaik népesítették be Midgardot. Minden férfi, nő és gyermek apja és anyja lettek.

Midgard csak egy volt a három szintre osztott univerzum kilenc birodalma közül.

Legfelül az istenek éltek. Ennek egyik része Ásgard királysága volt, Ódin birodalma, és az ő nemzetsége voltak az ászok. A magasló hegycsúcsok, csillámló tavak, napáztatta rétek és aranyból épült termek országa. A második felvilágrész Vanaheim volt, ahol az ász nemzetség riválisai, a vanirok laktak. És végül a harmadik volt az álfok, vagyis a fénymanók birodalma, Álfheim.

Ásgardból egy fénylő szivárványhíd, a lobogó tűzbe burkolt Bifröst vezetett le a középső világba: negyedikként Midgard mezői és hegyei közé. Keletről folyók és hegyek választották le róla Jötunheimet, az óriások honát, az ötödik királyságot. Nyugatra terült el Nidavellir, a törpék föld alatti birodalma, tele bányákkal, alagutakkal és labirintusokkal. Délre pedig Svartálfheim, a szurokfekete sötétálfok rejtélyes világa húzódott.

Legvégül az alvilág következett, a leglentebbi szint, ahol a nyolcadik királyság, Niflheim terült el. Az árnyékország; benne kilencedikként Hel fellegvárával, a Halál Házával, a holtak rettenetes erődjével.

Mind a kilenc világot a kozmosz szívét átszövő Yggdrasil, a Világfa tartotta össze, melynek ágai között különféle lények laktak. Hajtásait és rügyeit kígyók és szarvasok rágták, tetején egy bölcs sas ült, a tövét egy Nídhögg nevű gonosz sárkány kurtította, és volt még egy Fúrófog nevű vörös mókus is, aki a törzsön futkározva közvetítette a sas és a fenevad egymásnak küldött sértő üzeneteit.{3}

Yggdrasilból három gyökér csavarodott a világmindenségen keresztül, az egyik Ásgardig nőtt, a másik kettő pedig Jötunheimet és Niflheimet szőtte át. A második gyökér lábánál, a déróriások földjén fakadt Mímir forrása, a bölcsesség kútja.

Ennek a forrásnak a pezsgő vizéből inni elképzelhetetlenül drága mulatság volt, de Ódin mégsem tudott ellenállni annak, hogy megismerhesse az univerzum rejtélyeit.

Kivájta az egyik szemét, és a vizeknek ajánlotta. Szemgödréből még folyt a vér, de ő máris a forrás vízét itta, kétségbeesetten szomjazva a titkok kulcsára.

Ám nem elégedett meg ennyivel. Amikor a kút védelmezőjét, Mímirt lefejezték az istenek közötti háború során, Ódin a fej fölé hajolt és varázsigéket mormolt el felette, hogy újra beszélni tudjon. Ettől a naptól fogva mindenhová magával vitte Mímir fejét, és suttogó véleményét mindenről kikérte.

De az egyszemű istennek még ez sem volt elég. Végül, egy vad és furcsa szertartás során, Ódin fogta a varázslándzsáját, mélyen saját oldalába döfte, majd a Világfa egyik ágára fejjel lefelé felakasztotta magát. Azért fohászkodott, hogy áldozatán keresztül meglelhesse mindazt a bölcsességet és tudást, amelyet annyira keresett.

Később a költők így képzelték el, hogy Ódin visszatértekor mire gondolhatott:{4}

Függtem, emlékszem,
szélfútta ágon
kilenc napon keresztül,
átdöfve lándzsával,
áldozva Ódinnak,
ennen magamnak,
azon a fán,
amelyről titok tudni,
gyökere honnan gyarapszik.

Se kenyérrel, se sörrel
senki nem kínált.
Kémleltem lefelé –
és rúnákra leltem,
rikkantva olvastam –
s földre estem a fáról.

A rúnák… a tér és az idő szent varázserejű jelei, a hatalom és a mágia istenalkotta szimbólumai; ezer átok feloldói.

Önmagát feláldozva így szerezte meg Ódin a rúnákat Midgard népének.

A Világfán átélt kínszenvedés után Ódin valahogy már nem volt a régi. Egy árnyék követte, és bármerre ment, sötétség és veszély lengte körül alakját.

Midgard lakosai a szerető és oltalmazó istent látták benne. A rúnák és varázslat fejedelmét, királyok és hírhozó hollók barátját. De különféle elnevezései gonosz és erőszakos démoni oldalára is fényt vetnek: Öldök, Bajkeverő, Verő, és még folytathatnánk.

Ásgard istenei, az ászok között Ódin volt a megkérdőjelezhetetlen vezér. Felesége, Frigg a házasság istennője volt. Fiuk, a mindenki által szeretett Baldur volt a leggyengédebb isten, gyönyörű, és végtelenül kedves.

Egy költő így vélekedett róla: „Olyan szép és külseje olyan tetszetős, szinte sugárzó, és szempillájának színe a legfehérebb füvekével vetekszik. Ő a legbölcsebb, legszelídebb az ászok között, és az, aki legszebben tud beszélni.”{5}

De Midgardban a mindenkori kedvenc mégiscsak a féltestvére, Thór volt, a mennydörgés és villámlás istene, Ódinnak és egy óriásnőnek a közös gyermeke. Thór maga volt a féktelenül tomboló viking férfiasság. Vörös szakállú és vörös haragú. Feleségével, az aranyhajú Siffel élt együtt Bilskirnir ötszáznegyven szobás várában.

Thór vaskesztyűt és egy varázslatos övet viselt, mely kétszer annyi erőt kölcsönzött neki, mint bármely más istené. És mindenekelőtt övé volt Mjölnir, a morzsoló, a hatalmas vaskalapács, a kilenc birodalom leghíresebb fegyvere.

Midgard népe imádta a viharhozó bármely kalandjáról mesélt történeteket, de leginkább az óriásokkal vívott küzdelmeiről szóló beszámolókat hallgatták szívesen. Legkedveltebb anekdotájuk az volt, amikor Trym, a déróriások királya ellopta a kalapácsát, amíg Thór éppen aludt.

Cserébe Trym Freyja istennő kezét kérte. Thór így nagy kelletlenül beöltözött menyasszonyi kelmékbe, és szakállát elrejtve, Freyjának adva ki magát Trym várába ment.

A nagy lakodalom és evés-ivás során Thór teljesen megfeledkezett magáról, és egymaga behabzsolt egy egész ökröt, nyolc lazacot, édességeket és három ivókürtnyi mézsört. Ha ez nem buktatta le, akkor semmi. De a lassú felfogású óriás mit sem sejtve folytatta a szertartást. Amikor pedig eljött a házasság pillanata, akkor Trym a Mjölnirért hívatott, hogy az megáldja a frigyüket.

Thór előre nevetett örömében. Amikor a pörölyt az ölébe helyezték, letépte menyasszonyi fátylát, és ott állt istennyilaként, szemei szikrákat szórtak dühében.

Trymet taglózta elébb,
óriások országlóját,
aztán pereputtyát
püfölte a földbe. (…)
Így került a kalapács
újra Ódin fiához.{6}

Az igazat megvallva ez az ötlet nem is Thóré volt, hanem, mint annyi más csíny, móka és csalás során, Loki volt a gazdája; Loki, a bajkeverő, aki szintén isten volt, de a megtévesztés hercege.

Loki, két óriás fia, nagyon különleges istenség volt. Csoda szép és elbűvölő, de teljességgel megbízhatatlan. Bolondos, könnyed és játékos, ám alattomos és rosszindulatú is egyben.

Képes volt alakját, hangját, de még a faját is elváltoztatni; halként, lóként vagy akár légyként is megjelenhetett.

Lokit lehetetlen volt sarokba szorítani. Örökké elillant, kicsusszant, és állandóan forralt magában valamit. Ettől volt olyan veszélyes. Mert minden trükkje mögött igazából végtelenül fekete szív lapult, keserűséggel és utálattal telten.

Persze voltak más istenek is. Ott volt például az aranyfogú Heimdall, a harántszarvú őr, aki a szivárványhidat vigyázta, száz kilométernél távolabb ellátott, és a fű növését is meghallotta, és Böhömkürt nevű tülkével az egész Középföldét képes volt riasztani.

Aztán ott volt még a vak Höd, Baldur szeretett fivére. Valamint a jóképű Tyr, a legbátrabb és legvitézebb ász, kinek nevéből ered angolul a kedd (Tuesday) – csakúgy, ahogy a szerda (Wednesday) meg Ódin napjaként ismert. A csütörtök (Thursday) Thór nevéhez kötődik, illetve a péntek (Friday) Frigg napja lett.{7}

Ők voltak a legismertebb ászok.{8} De létezett egy másik istenségdinasztia is, a vanirok. Nem messze az ászoktól húzódott birodalmuk, Vanaheim, és a teremtés első napjaiban a két nemzetség rettenetes háborút vívott egymással.

Mindkét birodalom borzalmas károkat szenvedett el, ezért végül megegyeztek, hogy békében fognak élni. Barátságuk jeléül a tenger vanir istene, Njörd Ásgardba költözött gyermekeivel, Freyjel és Freyjával.

Frey az eső és a nap, a termékenység istene volt, a béke és a jólét ura. Ő volt a fénymanók és a tündérek világának, Álfheimnek a királya, és egy aranysörényű vaddisznón lovagolt.

Freyja félelmetesen hatalmas istennő volt. Az asszonyok és a boszorkányság úrnője, a szerelem és a teremtés anyja. Macskák húzta fogatban utazott, és őt tartották mind közül a leggyönyörűbb istennek.

Ruhái aranyfonállal voltak átszőve, karját arany karkötők díszítették. De Freyja nem pusztán gyönyörű volt. Bátorsága vetekedett bármely férfiéval.

Ásgard és Vanaheim istenei nem voltak egyedül a világegyetemben. A jéggel borított fagyos Jötunheimet óriások lakták. Vadak és kegyetlenek voltak, de ahogyan Trym történetéből láthattuk, szörnyen ostobák is.

Midgard szintén tele volt furcsa lényekkel. A felszín alatt törpékkel lehetett találkozni, ők inkább maguknak való népség voltak.

Óvatosan éltek, a föld gyomrában bujkáltak. Az ásás és bányászat nagymesterei, és erre nagyon büszkék is voltak. Imádták a kincseket és a drágaköveket, ezekből ékszereket és mindenféle csecsebecsét készítettek.

A törpéken túl még meg kell említenünk a tündéreket is. Az elrejtett nép, elképesztő szépség és varázslat birtokosai. Ők is szerettek inkább rejtve maradni. Az erdőkben és hegyekben éltek, és ember őket nem láthatta.

De attól még ott voltak. Ha a termés tönkrement, ha egy gyermek megbetegedett, gyakran a tündérek számlájára volt írható. Akinek volt magához való esze, az ételadományokat rakott ki a háza elé, hogy elnyerje vele a jóindulatukat.

És léteztek egyéb szörnylények is: kígyók, sárkányok, vérfarkasok és alakváltók. A nyugati átokföldeken trollok és ogrék kóboroltak, és mindenki tudta, hogy a draugrok, az élőhalottak éjjelente a föld alatti üregekben és hantokban kísértettek.

Végül pedig, itt laktak Ask és Embla unokái, a Midgardot benépesítő férfiak és nők. Életük a földön rövidre szabatott, mégis szinte az egészet azzal töltötték, hogy egymással tusakodtak és veszekedtek; az őseikről szóló mondák megdöbbentő mennyiségű erőszakról árulkodnak.

Az összes mítosz és elbeszélés közül a legközkedveltebb Sigurdról, a Fáfnirölőről szól, mely több mint ezer év óta száll szájról szájra.{9}

Sigurd királyok sarjaként elképesztően tettvágyó és páratlanul bátor férfi volt. Kardjának acélja, az ősi Garm egyszer már kicsorbult, de barátja, a kovács Regin ismét éppé forrasztotta.

Regin unszolására Sigurd megküzdött a sárkány Fáfnirral, aki hatalmas halom lopott arany felett őrködött, és legyőzte. Ám a kincsen szörnyű átok ült, és Sigurdra is csak kínt és szenvedést hozott.

Regin kívánságára Sigurd kivágta és tűzön sütötte meg a sártól koszló féreg szívét. De amikor megkóstolta a pecsenyét, hogy eléggé átsült-e már, véletlenül némi sárkányvér érintette ajkait, és egyszer csak elkezdte érteni, hogy miről dalolnak a madarak.

Sigurd szörnyülködve hallotta, hogy Regin tervet sző ellene, hogy megölje, és magának tartsa meg a sárkány aranyát. Így kardot rántott, lefejezte a kovácsot, majd útnak indult a kinccsel.

Itt még nem értek véget a kalandok. Sigurd szerelembe esett Brunhylddel, a valkűr harcosnővel, és aranygyűrűt ajándékozott neki. Számtalan bonyodalmat és csavaros történést követően Sigurdot elárulták és orvul meggyilkolták, mire Brunhyld követte őt a temetési máglyán.

Így veszett el az egyik legszomorúbb sorsú hős, „erő és tehetség nagyja ő, bátor és tettre kész, mind közül a legkiválóbb”, ahogy a költők emlékeztek róla.

A mai olvasó számára talán nyomasztónak és zordnak tűnhet Sigurd története. De az eredeti hallgatóságot az élet sivár valóságára emlékeztette csupán. Midgard kegyetlen és veszélyes hely volt, és a tragédia lehetősége ott leselkedett minden bokorban.

A túléléshez egy ilyen rettegéssel teli valóságban igazi szerencsére volt szükség. Születése pillanatától mindenkire egy védőszellem vigyázott. Nagy ritkán, ha valakinek különleges képességei voltak, ezek az oltalmazó lények az emberi szem előtt is láthatóvá válhattak. Többnyire mégis láthatatlanok maradtak.

Amikor valakinek elfogyott a szerencséje, akkor a kísérő szellem is elszállt az illető mellől. Így aztán amikor Midgard lakosai azt állították, hogy valaki mellől elpártolt a szerencséje, akkor azt szó szerint kellett érteni.

Persze voltak trükkök, amikkel az ember javíthatott a túlélési esélyein. Például varázserejű amulettet hordhatott, vagy kedvenc istene szimbólumát, mondjuk Thór kalapácsát viselhette a nyakában.

Ámde ha, mint Sigurdnak is, története a végéhez közeledett, akkor mit sem lehetett tenni ellene. Az életet a sors uralta, a sorsot pedig a nornák irányították, három óriáslány, akik minden élőlény végzetét ismerték.

A titokzatosságba burkolózó nornák Urd éltető szent forrása mellett laktak, a Yggdrasil gyökerei között. Úgy hívták őket, hogy Urd, Verdandi és Skuld, vagyis Múlt, Jelen és Jövendő, és naponta ők öntözték a Világfát, hogy ki ne száradjon.

Szépséges csarnokukban, varázserejű rokkáik előtt ülve reggeltől estig fonták orsóikra az élőlények sorsát. Ismerték azt, ami már elmúlt, ami jelenvaló, és ami még csak ezután következik. Ha valaki kifogyott az időből, az óriáslányok egyszerűen elvágták sorsának fonalát – és itt ért véget a történet.

De minden mesének van ám epilógusa is. A legtöbb ember számára a halál nem jelentett mást, mint egy hosszú és rémséges utazást az alvilágba. Kilenc napon át nyomasztó ködben sötét és mély völgyeken kellett keresztülhaladniuk, mígnem elérték a Bömbölő folyót, amin egy fénylő arannyal borított híd vezetett át.

Ezen átkelve az utazó Nagrind nagy halálkapuja előtt találta magát, amit a pokol szörnyűséges kutyája, Garm őrzött. És amikor a kapuk kitárultak, a vándor máris Niflheim birodalmába lépett, a köd és a jég királyságába. Innentől északnak és lefelé vezetett tovább az út.

Niflheim szívében állt Hel fellegvára, irdatlan fekete kapui szinte az égig értek, és termeit árnyak népesítették be. Nevét úrnője után kapta: a halál birodalmának királynője nem más volt, mint Hel, Lokinak és az óriásasszony Angurbodának a lánya.

Hel arca annyira rémisztő volt, hogy senki sem bírt ránézni anélkül, hogy ki ne rázta volna a hideg. De a teste még visszataszítóbb volt. Felsőteste még egészen egészségesnek tűnt, deréktól lefelé viszont bőrének kékesen zöld, rothadó árnyalata egy hulla bomlott testére emlékeztetett.

Tányérját Koplal-tálnak hívták, kése pedig az Éhínség volt. A Senyv ágyban aludt, és ágyfüggönyeként a Holtsápadt szolgált.{10}

Mégsem az összes midgardi volt arra ítélve, hogy Hel dermesztő karjában végezze. Akik dicső harc közben estek el, jó eséllyel remélhették, hogy egészen más lesz a soruk, hála a valkyrjáknak, vagyis ahogyan ma mondjuk, a valkűröknek, akik Ódin szolgálólányai és harcosai voltak, és a csatában elesettek közül válogattak maguknak.

A valkűrök egyszerre voltak lélegzetelállítóan szépek és iszonyatosak, lenyűgözőek és elrettentőek. Csillogó láncvértet hordtak, és lándzsájuk és kardjuk borotvaélesre volt köszörülve. Az öldöklés volt a lételemük, és amint kísérteties paripáikat hajszolták az égben, azoknak verejtéke hajnali harmatként hullott a rétekre és jégesőként záporozott az erdőkre.

Ezekre a hajadon harcosokra tekinteni, mesélték az akkori költők, olyan volt, akár a tűz lángnyelveibe nézni. Már csak a nevük hallatára is megállt a szívverés és megfagyott a vér az erekben:

Mészároló
Pusztító
Csatavarázsló
Kardzengető
Lándzsatörő
Pajzsrepesztő
Sisakzörgető
Fogzúzó

Viharként szálltak alá a csatamezőkre, és az elesettek közül a legvitézebbeket egy suhintással Ásgardba repítették. Itt két hatalmas terem várta a dicső halottakat.

Az egyik Freyja tágas terű gyönyörűséges csarnoka volt, Sessrúmnirnak hívták, és közvetlenül a Fólkvangron, a harcosok fogadómezején állt. A másik Ódin terme volt, Valhalla, melybe ötszáznegyven ajtó nyílt, pajzsok fedték, tetejét pedig fénylő kardok borították.{11}

A Fölséges csarnokában az élet mindig ugyanolyan volt. Az einherik, vagyis a halott hősök{12} mindennap azzal szórakoztatták magukat, hogy ostáblán versengtek,{13} kupákból vedeltek, és persze vívtak. Nyilván nem volt mit félniük barátjuk pengéjétől: ha elestek, csodás módon estére újraébredtek, épp időben, hogy a lakomán részt vehessenek.

Minden éjjel a szarufák helyett ezüstlándzsákból emelt mennyezet alatt Ódin ült a dúsgazdag lakoma asztalfőjén. Mindenek Atyja fogadott fiainak a valkűrök mámorító mézsört és erjesztett italokat szolgáltak fel, és a sült húsokból sem fogytak ki soha. A hősi halottaknak ez valóban maga volt a paradicsom.

De, mint mindennek, ennek is megvolt az árnyoldala.

Amikor Ódin kilenc hosszú napon át iszonyatos kínok közt a Világfán lógott, szemtől szembe nézett magával az Idővel. Száz királysága szültét és halálát nézte végig, és ezer nap emelkedett az égen, majd hullt megint alá. Megvilágosodott számára, hogy egyszer mindennek véget kell érnie, és még Ásgard istenei sem bírhatnak ép ésszel ennyi szomorúságra gondolni.

Már a legelső hajnalt követően az elkövetkezendő katasztrófák jeleit lehetett látni. Nem sokkal a mindenség megteremtése után az istenek rájöttek, hogy Loki három förtelmes gyermeket nemzett. Nemcsak Helt, a holtak leendő úrnőjét, hanem az óriásfarkas Fenrirt és Jörmungandot, a Világkígyót is.

Az iszonyattól letaglózva az istenek Helt lehajították az alsó világba, ahol egy palotába száműzték, Fenrirt varázserejű béklyókkal kötözték meg, a kígyószörny pedig a tenger fenekén végezte, ahonnan farkát az egész világ köré tekerte, majd a végébe harapott.

De Ódin tudta, mi vár az országára. Ő már látta, hogy az utolsó napon, amikor a halott harcosok Valhallából a végső ütközet felé vonulnak majd, Loki gyermekei ott várják őket, agyaraikkal mészárlásra készen.

Ez lesz mindennek a veszte, amikor a világot perzselő tűz és hömpölygő víz árasztja majd el. És Ódin tudta, hogy a farkas órája elől nincsen menekvés.

Mindenkit elnyel majd Ragnarök, a hatalmasok hullta. Őt, a régi harcisteneket és a teljes teremtett világot…

{1} Az izlandiak által szerzett csodálatosan különös történeteket sagáknak nevezzük. Történelmi események, mondák és népmesék keverékei. Eleinte csak szájhagyomány útján terjedtek, de a későbbi idők folyamán a középkori tudósok írásba is foglalták őket.

{2}  Néha Hőnir és Lódur néven szerepelnek a történetekben.

{3}  Habár egyes értelmezések szerint gyakori félretájékoztatás volt a mókus számlájára írható, és ez vezetett a sok torzsalkodáshoz.

{4}  A Nagyságos szava című versben az izlandi Edda-gyűjteményből.

{5}  Gilfy káprázata a Próza-Eddából.

{6}  Az egyik Edda-vers, a Trym-ének meséli el a történetet.

{7}  Odin angolszász megfelelője a Woden volt, így a hét középső napját Wodensdaegnak nevezték el, ebből alakult ki végül a mai Wednesday szóalak. A vasárnapot a Napról, a hétfőt a Holdról nevezték el.

{8}  Tizenkét ász férfiisten létezett, az e könyvben szereplőkön túl Bragi, Ull, Haenir és Forseti; és nyolc nőisten, Friggen és Freyján kívül Gefjun, Idun, Gerd, Sygun, Fulla és Nanna.

{9}  A legenda ihlette leghíresebb művek talán J. R. R. Tolkien regényei, A hobbit és A Gyűrűk Ura.

{10}  Ahogy a Próza-Edda írja, a betegségben és öregségben elhunytakat küldték hozzá mind a kilenc világból.

{11}  Eredetileg Valhöll volt a neve, de mivel germán változata, a Walhalla terjedt el világszerte, mi is ennek származékát hasznájuk.

{12}  A kifejezés többes számú einherjar alakja talán közismertebb, „a magukban harcolók seregét” jelenti.

{13}  Egy számunkra ismeretlen társas asztali dobójátékot játszottak.