TOM HANKS

HAMAROSAN
A MOZIKBAN

Fordította

Dési András György

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Tom Hanks: The Making Of Another
Major Motion Picture Masterpiece,
Alfred A. Knopf, New York/Toronto, 2023

Copyright © 2023 by Clavius Base, Inc.

A képregényeket készítette: R. Sikoryak

Hungarian translation © Dési András György, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelő László Ágnes

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-328-7

Az összes szereplőnek

és a stáb valamennyi tagjának

„Majd hallotok

Vérbűn, erőszak, természettelen

Dolgok, nem is vélt gyilkolás, kivégzés

…………………………………………… felől;

És végre füstbement bal terveket…”

Horatio
a körülötte állóknak

„Jerünk sietve meghallgatni azt,

S hívjuk be rá az ország nagyjait.”

Fortinbras
rögtön utána

Hamlet, V. felvonás, 2. szín.
Arany János fordítása

1. A HÁTTÉRSZTORI

Bő öt évvel ezelőtt egy bizonyos Al Mac-Teer hagyott nekem üzenetet – a nevét Almick Tearnek értettem – egy Los Angeles-i számról. Komoly és határozott hangon arra kért, hogy hívjam vissza a vékony kis önéletrajzi kötetem miatt, amelyet A mennyországba levezető lépcső címen írtam azokról az évekről, amikor valaha régen, a nyolcvanas években egy aprócska, élő koncerteket szervező pinceklubban pultoztam. Akkoriban tulajdonképpen valami szabadúszó újságíró-féleség is voltam Pittsburghben és környékén. És filmkritikákat írtam. Manapság kreatív írást, irodalmat és filmtudományt tanítok a montanai hegyek között, a Mount Chisholm Művészeti Egyetemen. Bozemantől egy gyönyörű, de kietlen autóút választ el. Igen ritkán kapok üzenetet Los Angelesből.

– A főnököm olvasta a visszaemlékezéseit – közölte Ms. Mac-Teer. – Azt mondja, ön úgy ír, ahogy ő gondolkodik.

– Az ön főnöke zseniális – feleltem, azután megkérdeztem: – Ki a főnöke?

Amikor tájékoztatott róla, hogy Bill Johnson alkalmazottja, és a beszélgetésünk közben éppen a Capitol Records hollywoodi irodaháza felé tart Santa Monica-i otthonából, hogy találkozzon vele, felkiáltottam.

– Bi-Bi-Bi-Bill JOHNSON a főnöke? A rendező? Bizonyítsa be!

Néhány nappal később már személyesen Bi-Bi-Bi-Bill Johnsonnal beszéltem telefonon, és a munkájáról csevegtünk – történetesen az egyik tantárgyamról, amit tanítok. Amikor közöltem vele, hogy az összes filmjét láttam, hízelgéssel vádolt. Amikor elsoroltam a filmjei fontos részleteit, azt mondta, fogjam be, elég már. Akkoriban egy olyan forgatókönyvvel bíbelődött, amelyet a messzeható hatvanas-hetvenes évek zenéje ihletett – ez volt az a kor, amikor az együttesek az összepasszoló szerkóktól és a rövidhullámú rádiók számára írt háromperces számoktól eljutottak a teljes nagylemezoldalakat betöltő jammelésekig és a Jimi Hendrix Experience-ig. A könyvemben szereplő történetek tele voltak személyes élményekkel. Az én időm ugyan húsz évvel az után a korszak után jött, amivel ő „bíbelődött” – a klubunkban ismeretlen dzsesszisták és Depeche Mode-feldolgozásokat játszó bandák léptek fel –, de ami egy élő zenés helyen történik, az időtlen és egyetemes. A bunyók, a drogok, a nagy szerelmek, a könnyed szex, a futó szerelmek, a komoly szex, a nevetés és a sikoltozás, a „ki jut be” és a „kit dobnak ki” – a felismert vagy ösztönösen átélt folyamatok zavaros világa –, pont azok az emberi viselkedésformák, amelyeket ő fülön próbált csípni. Pénzt ajánlott a könyvemért – a sztorim nem kizárólagos jogaiért, ami azt jelentette, hogy az exkluzív jogokat később bármikor eladhatom, ha meg szeretné őket venni valaki. Rettentő valószínű. A lényeg, hogy több pénzt kerestem a könyv jogainak, mint a példányainak az eladásával.

Bill belekezdett a Zsebrakéták forgatásába, de továbbra is fel-felhívott, és géppel írt leveleket küldött – változatos, a számára az adott pillanatban fontos témákról. Az Elkerülhetetlen Háború. Hasonlít a dzsessz a matematikára? Milyen ízesítéssel az igazi a joghurtfagyi? Válaszaimat töltőtollal írtam – írógép? na ne vicceljünk már! –, mert bogarasságban bárkivel felveszem a versenyt.

Egyszer kaptam tőle egy egyetlen oldalból álló levelet, amelyen csupán ennyi állt:

Milyen filmeket utálsz/miről jössz ki? Miért?

Bill

Azonnal válaszoltam.

Nincs olyan film, amit utálnék. Egy film elkészítése túl bonyolult folyamat ahhoz, hogy utálni lehessen az eredményét, még akkor is, ha rosszul sikerült. Akkor is végigülöm, ha nem elég jó. Úgyis hamar véget ér. Kijönni egy filmről bűn.

Úgy számítom, az Amerikai Postaszolgálatnak két napra volt szüksége ahhoz, hogy kézbesítse a válaszomat, és még egy nap eltelt, mire a levél Bill elé került, mert három nap múlva hívott Al Mac-Teer. A főnöke azt akarta, hogy „menjek oda, pronto”, és figyeljem, ahogy forgat. Közeledett a szemeszter vége, korábban soha nem jártam Atlantában, és egy filmrendező hívott, nézzem meg, hogyan dolgozik. Filmtudományt tanítok, de még életemben nem jártam forgatáson. Salt Lake Citybe repültem, és ott átszálltam.

– Mondtál valamit, amit én mindig ugyanígy gondoltam – jelentette ki Bill, amikor megérkeztem a Zsebrakéták forgatásának a helyszínére, a végtelenbe nyúló kertvárosba. – Igen, vannak filmek, amik nem működnek. Nem érik el azt, amit akartak. Néhány már eleve rossz célt választott. De aki azt mondja, hogy utál egy filmet, az úgy gondol egy önként választott közös emberi élményre, mint egy borzalmas éjjeli repülőútra. A gép többórás késéssel száll fel, akkora a turbulencia, hogy még a stewardessek is halálra rémülnek, a túloldalon terpeszkedő srác hány, nem tudják felszolgálni az ételt, az ital elfogy, a szomszéd ülésen hasfájós ikercsecsemők utaznak, és végül lekésed a találkozót is, ami miatt elindultál. Ezt tessék utálni! De aki egy filmet utál, az rohadtul félreért valamit. Azt se mondja az ember, hogy utálta a barátnője hétéves unokahúgának a szülinapját, vagy a meccset, amiben tizenegy játékrész ment le, és 1:0 lett a vége. Van, aki utálja a tortát meg az egy jegy áráért kapott ráadás baseballt? A gyűlöletünket tartogassuk a fasizmus és a kihűlt párolt brokkoli számára. A legrosszabb, amit bárki mondhat valakinek a filmjéről – különösen mi, akik a Fountainen{1} közlekedünk –, hogy Hát, nem nekem való, de tulajdonképpen egész jónak tűnt. Tiporj a sárba egy filmet lelketlen dicsérettel, de sose mondj olyat, hogy utálod. Aki körülöttem kimondja az u betűs szót, annak annyi. Kész. Persze én írtam és rendeztem a Halálmadárt. Lehet, hogy túl érzékeny vagyok.

Tíz napig tébláboltam a Zsebrakéták forgatásán, és nyáron még Hollywoodba is elutaztam az unalmas utómunkálatok kedvéért. A filmkészítés bonyolult, őrjítő, néha súlyosan technikai, néha a pillanat ihletét követelő, finom és sérülékeny tevékenység; nyúlós, mint a cukorszirup szerdán, de halálbüntetés terhe mellett szigorúan betartandó határidőt hoz pénteken. Képzeljenek el egy sugárhajtású repülőgépet, amelynek a költségeit a Kongresszus vállalta, költők tervezték, zenészek szegecselték egybe, a közgázról épp kikerült öltönyösök ellenőrizték a gyártását, és figyelem-hiányos emberek vezetik, akik már rég szerették volna kipróbálni a pilótáskodást. Mekkora esély van rá, hogy ez a gép felszálljon? Tessék, ilyen a filmcsinálás, legalábbis én ilyennek láttam, miközben a repülőgépgyár működését figyeltem.

A Hangokkal teli pince{2} forgatása nagyjából nélkülem zajlott – pedig részben az én kis könyvecskémen alapult. Az én bajom. Billnek hála a munka elején is fizettek, és a bemutató környékén még többet – nagylelkű ember. A Telluride-i Filmfesztiválon sorra kerülő első nyilvános vetítésre már elutaztam; ott úgy nevezte: „a filmünk”. Januárban kikölcsönöztem egy szmokingot, és az egyik hátsó asztalnál végigültem azt, ami akkor a Golden Globe-díj átadógálája volt (Merv Griffin Beverly Hilton Hoteljában, ahol a legigazibb hollywoodi partik zajlanak). Amikor a kollégáim az álomországban töltött hétvégémről kérdezgetnek, azt felelem nekik, hogy csak hajnali ötkor jutottam vissza a szállodaszobámba, eléggé be voltam csípve, és Al Mac-Teer, valamint maga Willa Sax – más néven Cassandra Rampart – vitt haza a sofőr vezette Cadillac Escalade-jében. Más szavakkal nem tudtam volna úgy megfogalmazni az élményt, hogy ők is értsék. Willa Sex? Kizárt! Bizonyítékképpen megmutatom nekik a Facebook-képet, amelyet ő posztolt – ott vagyok rajta Al Mac-Teerrel, és szétröhögjük a fejünket a világ egyik legszebb nője meg a rosszkedvű testőre társaságában.

A Covid19 a maszkkal/maszk nélkül elvek mentén két részre szakította az országot, és online oktatássá változtatta a munkámat. Azután jött az oltás/oltásellenesség dialektikája. Amikor Al Mac-Teer telefonált, és hívott, hogy tartsak vele, Bill-lel meg az ő víg cimboráival, és az elejétől a végéig legyek tanúja a következő műve forgatásának, azt hittem, hogy a filmkészítést a jog és a józan ész is tiltja. De Al főnökének „volt egy megérzése”, hogy a produkció „zöld utat fog kapni”, és a „szakszervezeti előírásoknak megfelelően” dolgozhatnak, vagyis meghívtak, hogy „tartsak a stábbal” az első pénzügyi intézkedéstől a végső utószinkronig.

– Kap majd egy névtáblát – magyarázta Al. – A stáb tagjának fog számítani, és hetente kétszer tesztelik. Fizetést nem kap, de ingyen eszik, és az ingyen hotelszoba sem fog rosszul kinézni. – Azután kedvesen hozzátette: – Nagy marha, ha nemet mond.

Bill Johnsont is megkérdeztem, miért enged be egy magamfajta kíváncsiskodót arra a területre, amelyet általában úgy kezelnek, mintha szupertitkos kísérlet folyna rajta, vörös villogóval felszerelt, jelvényes emberek őrzik, és olyan táblákkal veszik körül, mint „ZÁRT FORGATÁSI TERÜLET. A GYÁRTÁSVEZETŐ ENGEDÉLYE NÉLKÜL BELÉPNI TILOS.”

– Az csak azért van, hogy elbátortalanítsuk a civileket – nevetett Bill.

Egyik éjjel, kint a terepen, egy hosszú, nehéz, teljesen átlagos forgatási nap után, miközben joghurtfagylaltot eszegettünk, Bill a bizalmába fogadott.

– Az újságírók (legalábbis a lusták) mindig megpróbálják elmagyarázni, hogyan készülnek a filmek, mintha volna valami titkos recept, amit mi már levédettünk, vagy olyan tennivalókból állna össze, amiket szépen egymás alá lehet írni, mint mondjuk, amikor valaki elutazik a Holdra, és visszajön. Hogy jutott eszébe a barna pöttyös ruhás lány, aki olyan hangosan fütyül? Mikor jutott először az eszébe az utolsó, a tévéantennán ülő feketerigókat mutató feledhetetlen kép, és honnan szerzett idomított feketerigókat? Ez a film miért aratott sikert – kérdik –, amikor az rosszul teljesített? Miért a Dilisek, előre! című filmet forgatta le, és miért nem inkább az Egy kamasz kitálalt? Ilyenkor én az órámra nézek, és azt mondom: „Ó, a rohadt életbe, lekésem a marketinges megbeszélést!”, és menekülésszerűen távozom. Ezek az északi fényre is úgy néznek, mint amit nyilván gondosan megterveztek. Ha látnák, hogy mi, a mozik árvái mit csinálunk, amikor dolgozunk, akkor hülyére unnák magukat, és örökre búcsút vehetnének az illúzióiktól.

Én egy percig sem unatkoztam. Illúzióvesztés? Miközben egy filmforgatáson töltöm az időmet? Lófaszt!{3}

Egy forgatás helyszínén, a gyártási iroda környékén és az utómunka során mindig könnyű egy jót beszélgetni, mert filmkészítés közben az ideje nagy részét mindenki várakozással tölti. Ha az ember azt kérdezi: Hogy csöppentél bele ebbe a világba?, az órákon át tartó, nagyon személyes, lehetetlen történetek előadásához vezet, és mindegyik külön regényt érdemelne.

Amikor szóba hoztam ezt Alnek, felmerült bennünk, hogy az élményeim alapján írni kéne egy könyvet a filmkészítésről. Elvégre a kreativitás, a harag, a felszínes feszültség és a gátlástalan jókedv ezerféle megnyilvánulásának leszek a tanúja; mi lenne, ha megörökíteném mindazt, amivel találkozom, és végül, hát… kiadnám? Nagyon dühös lenne a főnöke amiatt, hogy ilyesmin gondolkodom? Száműzne a forgatásról?

– Ne vicceljen, cowboyom – felelte ő. – Mit gondol, miért van itt?

Remélem, sikerült eltávolítanom magam az elbeszélésből. Azt hiszem, ha első személyben írnék a Knightshade: Tűzeső köszörűje készítéséről, az körülbelül olyan egoizmus lenne, mintha a haditudósító úgy jelentene az okinavai csatáról, mintha ő volna az események leglényegesebb szereplője. („Már attól féltem, hogy a halott tengerészgyalogosok vérétől vöröslő homok bekerül az írógépembe…”) Sokkal tartozom mindazoknak, akik szóba álltak velem azokban a hónapokban, amikor néztem, ahogy dolgoznak. Nemcsak abba avattak be, hogy mit csinálnak, hanem abba is, hogy kik ők. Ha használom a nevüket – mert nem mindenkiét írom ki –, az azt jelenti, hogy olvasták a kéziratot, és jóváhagyták ezeket az oldalakat, vagy változtatásokat kértek, azután rábólintottak a javításokra. Jó néhányukat később is felkerestem, hogy segítsenek pontosan megértenem azt, amiről azt hittem, hogy látom, vagy azt, amit a Fountain Avenue-n megtett hosszú útjuk során átéltek.{4}

A filmek örökkévalók. Egy könyv szereplői is. Lehet, hogy reménytelen vállalkozás vegyíteni e kettőt, hiábavaló igyekezet, az elérhetetlen hajszolása. Kérem, ne utálják a végeredményt. Mondják rá, hogy tulajdonképpen egész jónak tűnt.

Joe Shaw

Mount Chisholm Művészeti Egyetem

Montana, Mount Chisholm

Megtörtént események alapján.
Egyes figurákat és helyzeteket dramaturgiai okokból módosítottam

EGY ÚJABB FRANCHISE

– Mi a baj egy újabb franchise-zal? – kérdezte Fred Schiller (más néven a Nagy Provokátor) a Fred Schiller Ügynökségtől. Ismét elrepült Albuquerque-be, hogy együtt vacsorázzon tekintélyes ügyfelével, Bill Johnsonnal. Régi szokásukhoz híven a Los Poblanosba mentek, Albuquerque egyik viszonylag jobb éttermébe.

2017 júliusa volt, Bill éppen a Hangokkal teli pince forgatása előtt állt, aminek a forgatókönyvét is ő írta. Ügynök és ügyfele közös hagyományuknak megfelelően ilyenkor mindig találkoztak, hogy megbeszéljék, milyen projekt következhet a mostani után. Feltérképezték a jövőt, amely mozgásban tartja majd egyre feljebb ívelő pályájukat. Egy szót sem ejtettek a filmről, amelynek elkészítésébe a rendező éppen belevágott, kizárólag jövőbeli vállalkozások kerültek terítékre.

– A franchise-ok kegyetlenek – felelte Bill, mert volt már ebben tapasztalata. Körülbelül akkora nyomás nehezedett rá azzal kapcsolatban, hogy Az éden horizontja felnőjön Az éden határa és Az éden sötétsége általános sikeréhez – mindegyiket ő írta és rendezte –, amekkorát csak az él át, aki valamilyen politikai tisztséghez ragaszkodik. A Horizont forgatásának a végére fogyott tizenöt kilót, felhagyott a borotválkozással, mert ezzel is időt akart megtakarítani reggelenként, minden este megivott három stampedli ZzzQuil étrend-kiegészítőt, hogy el tudjon aludni, és a forgatás utolsó két hetében kizárólag tripla kávék gőzén élt. Az a Bill Johnson, aki egyszer azt a mondatot írta le 1939-es Smith-Corona Sterling írógépén, hogy FILMEZNI MÉG A JÓNÁL IS JOBB, semmi jót nem talált az Éden-filmek utolsó fejezetének legyártásában, pedig az élete majd két évét áldozta rá.

Bill három évtizede csinált filmeket, és néhány közepes eredményt meg egy egyértelmű katasztrófát{5} leszámítva szinte mindig a sikeresek közé tartozott – sokan irigyelték is ezért. Már csak saját témákkal foglalkozott, nemet mondott azokra a nagy munkákra, amelyek túlzott terhet jelentettek volna, és tíz százalék részesedéssel a Nagy Provokátor igényeit is kielégítette. A Hangokkal teli pincét viszonylag kellemes volt megírni, utálatos volt előkészíteni, a forgatás pedig még bárhogyan alakulhatott.

De mióta a Zsebrakéták kimentette Billt a Halálmadár katasztrófájából, a Provokátor úgy látta, hogy a rendező élete legjobb formájában van, és azt akarta, hogy ez maradjon is így.

– A franchise-ok egyre gonoszabb gazdák. Én meg nem akarok gonosz gazdák szolgája lenni – magyarázta Bill. – Gonosz gazda sem szeretek lenni, kivéve amikor a marketingesekkel tárgyalok.

– A nézők rengeteg szórakozási forma közül választhatnak – felelte Bill a füvön nevelt borjúból készült érme és a kerti csicsóka fölött. – Kell nekik valami igazi ok, hogy pénzt adjanak egy mozijegyért. Bill Johnson egy ok. A szuperhősös franchise a birodalom pénzneme, kábé úgy, ahogy a westernek voltak az ötvenes, hatvanas, az akciófilmek pedig a nyolcvanas években. A comic-conosok mindent megnéznek.

– De csak azért, hogy utálkozzanak. Kérdezd meg Lazlo Shiviskit.{6} – Bill hátradőlt a székben. – Én az antihősöket szeretem. Azokat, akiknek hibái vannak, és kísérti őket a múltjuk.

– A Marvel odaadná neked a következő Thort.

– Mondd meg nekik, hogy thorzasztóan sajnálom, de nem kérem.

– A DC bármit odaadna a választékából.

– Batman, X-Men, Pókfiú, Zöld Szörny, Lady Szétver… nem érzed, hogy kezd túl sok lenni belőlük?

– A Dynamo teherautóra pakolná a pénzt, és a te garázsod előtt lapátolná le, ha igent mondanál az egyik Ultra-filmjükre.

– Szuperhősök mentik meg a galaxist és a faágon rekedt cicákat. Húha. – Bill közben fenékig hörpintette a magas pohárnyi jégre töltött, szívószál nélkül szervírozott Blue Sky kóláját. – Nem a műfaj ellensége vagyok, csak a közhelyeié. Távoli galaxisból érkező, angolul jól beszélő gonosz nagyurak. Szupersrácok és szupercsajok, akik folyton csókolózni akarnak, de aztán mégsem. Egész városok dőlnek romba, de egyetlen hullát sem látunk. – Bill intett a pincérnek, és a poharára mutatott, kért még egy Blue Skyt. – Közben Pat{7} nagyon kapacitál, hogy csináljak filmet a „fiú beleszeret a lányba”-műfajban. Egy filmet neki.

– És ezzel mi a baj?

– „A fiú beleszeret a lányba”-fajta történet két kis részleten múlik. A lányon, a fiún, és hogy miért van szükségük egymásra. Három kis részleten.

– A világ nagyon várja a következő Bill Johnson-mozit – jelentette ki a Nagy Provokátor.

– Az lesz a címe, hogy Hangokkal teli pince, és nagyjából tizenkét hónap múlva megtekinthetik egy közeli moziban.

– A jövő nem a jövő év. Hanem a három év múlva.

– Még töprengek. – Bill mindig így dolgozott. Véletlenül ráakadt valamilyen alapanyagra, és támadt egy ötlete, amiből aztán megszületett a következő filmsiker.

2. AZ ALAPANYAG

1947

BOB FALLS

Július 7-ikének reggelén a csupasz, felhőtlen égen pompázó napkorong perzselni kezdte a kaliforniai Lone Butte-ot – népesség 5417 fő –, a North Valley isten háta mögötti kisvárosát, amely nem messze terült el a fővárostól, Sacramentótól; Oakland az országúton egy nap alatt elérhető volt, a környék Babilonja, San Francisco már kicsit messzebb esett. A nyári forróságban, amikor a hőmérséklet egyfolytában negyven fok körül járt, a hely tempója és temperamentuma már a kansasi, nebraskai, ohiói, iowai vagy indianai kisvárosokéra kezdett hasonlítani. Az itt élők közül kevesen akartak Lone Butte-ban élni; sokan el is mentek, és soha többet nem tértek vissza. Igaz, a városka megyei székhely volt, de ezt egyszerűen annak az alaptulajdonságának köszönhette, hogy a Big Iron Bend partjára épült, és az aranyláz idején a folyó volt a fő kereskedelmi útvonal. 1947-ben még vasútállomás sem működött itt.{8}

Robby Andersen, aki szeptember 11-én fogja ünnepelni az ötödik születésnapját, a legtöbb vele egyidős fiúhoz hasonlóan – különösen ezeken a forró nyári napokon – minden reggelt úgy üdvözölt, ahogy az huszonnégy óra boldog, gondtalan életnek kijár. A szeptember 1-jei hosszú hétvége után előkészítő iskolába megy, de már ismerte a betűket, és az apja elmagyarázta neki, mi a különbség a nagy- és kisbetűk között. Ő az életet biztosan nagy É-vel írta.

Tudta, hogy minden reggel, rögtön kaksi után első dolga a beágyazás. Azután a pizsuja helyett felveszi a játszóruháját, és lemegy a földszintre. Az apja addigra már bement a műhelybe, de az anyja reggelit ad – általában pirítóst, tejet és gyümölcsöt, gyakran a hátsó kertben szedett szilvát. Robby meg akarta kóstolni a kávét, mert kíváncsi volt, hogy a felnőttek miért isszák folyton, de azt mondták neki, hogy ahhoz ő még kicsi. A reggeli feladatai közé tartozott, hogy a szennyes edényeit a pultra rakja, ellenőrizze, ki kell-e ürítenie a szemetesvödröt, és ügyesen felsöpörje az üvegezett veranda padlóját meg kinn a kavicsos autóbeállóhoz, majd kicsit tovább, a négy szilvafához vezető hátsó lépcsőt. Amikor végzett a munkával, elővette a zsírkrétáit, színes ceruzáit, kifestőit és firkálólapjait, hasra feküdt a nappali fonott szőnyegén, és minden másról megfeledkezve rajzolni kezdte, ami éppen az eszébe jutott.

Aki csak látta Robby rajzait – bármilyen kicsi is, igazi műalkotások –, rögtön látta, milyen jó érzéke van az arányokhoz, a térhez és a mozgáshoz. De önfeledtség is volt bennük, öröm. A kissrác azért rajzolt, mert jól érezte magát közben.

Tíz óra körül általában bepakolta a nappaliban álló szekrény – a sifonér – egyik fiókjába a rajzait és a rajzeszközeit, majd az üvegezett verandán keresztül kiment a házból. Azt is megtanulta, hogy vigyázzon, ne engedje becsapódni a rugós ajtót. A szilvafák túlsó oldalán alacsony sövény húzódott. Már kikopott benne egy rés, egy átjáró, amelyen keresztül Robby Burnsék hátsó kertjébe jutott, ahol szintén állt négy szilvafa; a telekhatár pont egy kis gyümölcsöst vágott ketté. Burnsék lánya, Jill már betöltötte a hatot, és Robby Andersennek soha életében nem volt nála jobb barátja. Szinte mindennap együtt játszottak, és egyiküket sem zavarta vagy gátolta Jill enyhe dongalába. Amikor eljött az ebédidő, Jill Robbyval együtt ment enni – ezt a szokásukat mindkettejük szülei jóváhagyták. Azután egészen a három órakor esedékes uzsonnáig elfoglalták magukat valamivel, de akkor végre bekapcsolhatták a rádiót, hogy meghallgassanak egy gyerekműsort. Jill négykor áttört a sövény nyílásán, és hazament.

* * *

A napirendet Robby anyja, Lulu Andersen alakította ki Mrs. Burns közreműködésével, és élvezte, hogy működik, mert ez tette lehetővé, hogy munkával, munkával és munkával teli hosszú napjai nyugodtan induljanak. A reggelek békésen teltek, pedig sok barátnőjénél, (még mindig) fiatal asszonyoknál más volt a helyzet: mindannyiuknak több gyereke és dolgozó férje volt, várta őket a takarítással, főzéssel és gyerekneveléssel töltött, soha véget nem érő nap. Munka, munka, munka és munka. Néhány barátnője bajkeverő kis szörnyetegeket nevelt, úgyhogy Lulu hálás volt Istennek és Robby rendezett szokásainak: a kisfiú elvégezte a feladatait, azután a zsírkrétáival foglalatoskodott. Norának, a picinek is hálás volt, aki hasfájós babaként kezdte, de két nap múlva betölti az egyet. Úgy látszott, hogy Nora kiegyensúlyozott, jó természetű bátyjához hasonló alkatú lesz. Akadt-e még Lone Butte-ban kétgyerekes anya, akinek ilyen kevés gondja van?

Lucille Mavis Fallst Lulunak nevezték, mióta világ a világ; pontosabban azóta, hogy az apja először meglátta a szülészet ablakának túloldaláról, és felkiáltott: „Micsoda egy lulubaba!”. Húsz-egynéhány évvel később Lulu Fallsból Lulu Andersen lett, 1942. január 18-án, alig néhány héttel azután, hogy a japánok megtámadták Pearl Harbort, és a második világháború végre a maga kegyetlen módján magába szippantotta Amerikát. Éjszakánként Kalifornia valamennyi épületében leoltották az összes villanyt, hogy elkerüljék a következő légitámadást, és nem volt kivétel Lone Butte sem. Ki tudja, az ellenség talán épp a North Valley kisvárosait akarja elpusztítani.

Ernie Andersen, Lulu férje a lány fél tucat gimnazistakori barátja közé tartozott, pedig ő a Néri Szent Fülöpbe járt (Lulu viszont a Union Gimi jenkije volt, és presbiteriánus). A srác a Main és a Grant utca sarkán lévő Flying A benzinkútnál dolgozott, és Lulu azon kapta magát, hogy szívesen vállalja a családi Chevrolet tankolását, örül, ha Ernie tölti a benzint és ellenőrzi az olajszintet. Az egyik dologból következett a másik, és ahogy Lulu mondta magában, „hát ennyi volt”. A Lone Butte-ban élő kortársai közül Ernie volt a legviccesebb, de néha olyan komoly fiatalembernek bizonyult, amennyire a kor éppen kívánta. És hát a szeme…

Amikor a nácik lerohanták Lengyelországot, és kitört a háború, Ernie komolyan fontolgatta, hogy Kanadába megy, és a Royal Air Force ottani egységeinél kér pilótakiképzést, de az apja lebeszélte, mert úgy vélte, „van elég kanadai gyerek, aki megcsinálja, amit kell”. A srác tudta, hogy szükség esetén az Egyesült Államok is be fog lépni a háborúba, és „elvégezzük, ami a mi dolgunk”. De nem bírta kivárni, hogy részévé váljon a történelemnek, amely fekete-fehérben dühöngött a State mozi híradófelvételein, és 1941 júniusában jelentkezett az Egyesült Államok légierejébe, hogy megtanuljon amerikai gépeket vezetni. De az Úr vagy Néri Szent Fülöp úgy intézte, hogy színvaknak bizonyult, és nem képezték ki pilótának. Viszont nagyon jó érzéke volt a gépekhez, szóval azzal, hogy beállt a seregbe, segíthetett a közelgő háborúra készen, a levegőben tartani a bombázókat. Egy texasi repülőtérre vezényelték – a Lulunak írt sok-sok levelében mindig a Reménytelenség Táborának nevezte a helyet.

Pearl Harbort 1941. december 7-én támadták meg. A California Limited szerelvénye 1942. január 10-én éjszaka, 23:17-kor fékezett a Welles közelében lévő kitérőn, hogy felvegye a Los Angelesbe tartó utasokat. Lulu is köztük volt, egész éjjel és a következő nap nagy részében is a minden állomáson megálló vonaton zötykölődött. Los Angelesben a Union állomáson majdnem lekéste a Texas Special távolsági buszát, amelyre előre helyet foglalt. Úgy érezte, egymillió mérföldet tett meg, két éjszaka telt el, és ő egyre zsibbadtabb tagokkal, félálomban üldögélt, azután átszállt a Katy Special járatára, hogy megtegyen még félmillió mérföldet. A hideg, huzatos busz végül pont a Reménytelenség Tábora főbejáratánál rakta ki, ahol Ernie várt rá egy csokor virággal, amiről azt hitte, csillagfürt. Nem az volt, de Lulu nem bánta.

Egy naponta egy dollárba kerülő hotelszoba tizenegy éjszakán át lehetővé tette Lulu és Ernie számára, hogy amikor a srácnak akadt egy kis szabad ideje, úgy szeretkezzenek, ahogy addig még soha, hiszen végre nem egy autó hátsó ülésén vagy a Gumifa Ligetben leterített pokrócon ügyetlenkedtek, és nem a Little Iron Bend folyó melletti közparkban kellett éjszaka megtalálniuk egymást. Azzal a tomboló vággyal vágyakoztak, amely a fiatalok szívében születik, ha elválasztja őket az idő, a távolság meg az összevissza világ, és már nem lehetnek fiatalok többé. Ernie-nek napközben dolga volt, de este ő és Lulu jéghideg sört kortyolgattak, és egy igazi texasi kocsmában zajongó zenekar dalaira táncoltak. Élvezték az olcsó mexikói ételeket, és újabb jéghideg söröket rendeltek. E szenvedéllyel teli időszak negyedik éjszakáján, miközben meztelenül feküdtek az átizzadt lepedőn, beburkolta őket a hotelszoba sötétje, és már csak egy órájuk maradt, mert azután Ernie-nek vissza kellett térnie a légibázisra, felmerült a házasság kérdése, és ők egyetértettek, és mindenben megegyeztek. „Hát ennyi volt.” Az esküvőt a légitámaszpont kápolnájában tartották, a katonai lelkész és olyan tanúk társaságában, akiket csak Ernie ismert, Lulu nem. Odakint igazi texasi jégeső dühöngött, és barackmag nagyságú jégdarabok potyogtak.

Ernie rászokott a Lucky Strike-ra, úgyhogy Lulu is, legalább volt mit csinálnia, miközben már olyan asszonyként, akinek a hadseregben szolgál a férje, hazafelé tartott a Reménytelenség Táborából Lone Butte-ba. Amikor Ernie-t New York államba, a Long Island-i B–17-es légibázisra vezényelték, azt tervezték, hogy Lulu a keleti partra utazik, de civilek akkoriban már nem vonatozhattak korlátlanul, és egy terhes nőnek, aki heteken át rosszul lett reggelenként, még nehezebb lett volna az út. Ernie-t a légierő sok más katonájával együtt egy új, fegyverek és ülések nélküli B–17-esen szállították Grönland érintésével Angliába, onnan pedig Írországba. Útközben a nyomáskiegyenlítés és fűtés nélküli nehézbombázó csupasz törzsében feküdtek. Ernie hiába húzta fel az összes, tetvektől hemzsegő ruhadarabját, és tekerte magát több gyapjútakaróba, még soha életében nem fázott úgy, mint a több napig tartó út során. Sose mondta azt, hogy látta Grönlandot, pedig a gép jégviharok miatt kénytelen volt két napot várakozni a nehéz felhőtakaró alatt.

Amikor véget ért a háború, Robby, a fia kétéves volt, és a Hadügyminisztérium szerint tizenkét leszerelési pontot ért, úgyhogy Ernie-t hamarabb bocsátották el a seregből, mint gyermektelen társait. Egy hétbe telt, míg sikerült keresztülvergődnie a háború utáni Amerikán, vissza Lone Butte-ba, hogy megtapasztalja civil élete legemlékezetesebb szeretkezését.

* * *

Jött és elmúlt 1947. július 4-ike – Ernie részt vett a felvonuláson, újra a Légierő kocsiján utazott, amelyet egy kartonpapírból készült ikermotoros repülőgép díszített. A régi egyenruha még nem feszült úgy a derekán, a mellkasán és a combján, mint a vele együtt parádézó sok másik veteránnak. Lulu és a gyerekek a Clark-féle vegyesbolt előtti járdaszakaszon kivívott helyükről integettek. A kirakatot ugyanazok a szalagfüzérek és negyvennyolc csillagos zászlók díszítették, mint egész Amerikát. Reggeltől estig zajlott a 171 éves függetlenség ünnepe, pedig majd negyvenfokos volt a hőség. A felvonulás, a JCC ifjúsági szervezet önkénteseinek tortafesztivállal kiegészített barbecue-ja, azután a rezesbanda koncertje, majd a néhány óra várakozás, hogy leszálljon a sötét, és jöhessen a tűzijáték, lestrapálta a józan felnőtteket, és Lulu egyszerűen kidőlt. Az sem segített, hogy a baba visszaböfizett egy teljes adag makarónit és céklapempőt. Robby, éppúgy, mint egy évvel korábban, eltűnt a Little Iron Bend folyó parkjának árnyai között. Lulu Falls Andersen még három nap múlva is ki volt dőlve.

Reggel Ernie elvonszolta magát otthonról, ment a műhelybe. Robby rajzolt, Nora az etetőszékben ült, sós kekszeket morzsolt össze, és megette a darabkákat. A reggeli edény elmosva száradt a faállványon. A ház ablakai és ajtajai tárva-nyitva álltak, a nagy fák – kilencvenéves platánok – árnyékba borították az előkert füvét, és az illatos, hűvös levegő a fizika szabályainak megfelelően beáramlott a házba.{9}

Lulu fogta a kék mintás csészét meg csészealjat, és a tűzhelyen álló kancsóból töltött magának még egy adag isteni Maxwell House kávét.

– Gyere a mamához – súgta a fekete italnak, miközben három kanál sűrített tejet tett bele. Elsie-nek, a tehénnek köszönhetően Lulu világos kávét ihatott, és már csak egy teáskanál cukorra volt szüksége ahhoz, hogy egyértelműen érezze: minden tökéletes. Ernie feketén és erősen itta a kávét – a háború alatt végig azon élt, és úgy gondolta, hogy a „löttynek” köszönhetően sikerült legyőzni a tengelyhatalmakat. Az a lötty egy óra alatt felolvasztotta volna a porceláncsészét, és szétrágja a kiskanalat.

– Robby – kiabált fel Lulu. – Légy szíves, hozd be az újságot!

Tudta, a fia mindig úgy belefeledkezik a színezésbe, hogy kétszer kell neki szólni.

– Robby, az újságot, légy szíves!

– Igen, persze! – kiabált vissza a kisfiú. – Majdnem elfelejtettem.

– Olyan erős hangja van, mint a templomi orgonának – mondta magában Lulu, azután belekortyolt a második Maxwell House-ba. Mmmmmm.

Hallotta, ahogy nyílik, majd becsukódik az ajtó, azután Robby lépett be az újságot lapozgatva a konyhába.

– Anya, ma is megkaphatom a képregényt? – Az elmúlt évben, ahogy a kisbabakorból a fiúkorba lépett, az anyuciból anya lett, és Lulu szívén vékony repedés futott végig.

– Hát persze.

A képregény a harmadik szekció hátsó oldalának belsején volt, és Robby boldogan sietett vissza vele a nappaliban várakozó zsírkrétáihoz meg rajzlapjaihoz, hogy lemásolja és kiszínezze a Blondie-t, a Barnie Google-t és a Dick Tracyt. A buborékokba zsúfolt szavakkal nem törődött, mert nem tudta elolvasni őket.

A Lone Butte Herald volt a reggeli újság, amelyet itt a városban, a Merchants Bank régi épületében írtak és nyomtattak. Lulu jobban szerette a Valley Daily Presst, mert abban országos ügyek is szerepeltek, de azt délután hozták északról, Reddingből, és olyankor már nem volt ideje rá, hogy nyugodtan leüljön, és kiolvassa. A baba túlesett a délutáni alváson, a házra is ráfért a rendrakás, és neki kellett állnia a vacsora elkészítésének.{10}

Aznap Lulu az egész délelőttöt a reggeli Heraldra szánhatta, nyugodtan végiglapozhatta hátulról előre, a képregénytől megfosztott harmadik szekciótól (tanácsok, rádióműsor, keresztrejtvény) a második szekcióig (helyi hírek és gyászjelentések), hogy végül eljusson az első részhez, amely a vezér- és véleménycikkekkel kezdődött, azután a 6. oldalon jöttek a szerkesztőségnek küldött levelek. Lulu együtt járt a Union Gimibe a Herald társszerkesztőjével, Tommy Werthtel (másodikban még Tommy El-werthnek szólították), aki a háború alatt egy íróasztal mögül harcolt a vallejói katonai kikötőben. Aznapi cikkében egyes veteránok lustaságát hánytorgatta fel, akiknek ugyan kiváló lehetőséget kínált a leszerelt katonákat kedvező helyzetbe juttató törvény, mégsem iratkoztak be iskolába, nem kerestek munkát, és nem vették magukra a jó honpolgárok összes felelősségét, hanem inkább a huligánokkal és a törvényen kívül állókkal vállaltak közösséget. Lulu csak két és fél bekezdést olvasott a cikkből, azután elunta.

Az 5., 4., 3. és 2. oldalon főleg vastag betűvel nyomtatott hirdetések álltak, és a nyári nagy kedvezménymaratont reklámozták. KIVÁLÓ AJÁNLATOK! MINDEN MATRACNAK MENNIE KELL! Mellettük néhány kevésbé érdekes sztori és az első oldalról átlógó cikkek befejezése sorakozott. Amikor a 2. oldalról végre az újság szalagcímeihez lapozott, akkor egy távirati úton érkezett, raszteres, de kéthasábnyira nagyított képen a saját testvére, Bob Falls nézett vele szembe.

* * *

A képaláírás nem nevezte meg, de Lulu jól ismerte az öccse arcát, a széles orrát, a mosolyából kivillanó ferde fogát, a tarkója hajlatait – Lulu élete nagy része úgy telt, hogy e tulajdonságok a szeme előtt voltak. A kép éjszaka készült, a vaku fénye kiemelte a háttérből a motorbiciklijén nyegle daccal ülő, felhajtott szegélyű farmert és fehér pólót viselő, lábát a kormányon pihentető Bob Fallst. Egy-egy doboz sört tartott a két kezében. Körülötte, a járdaszegélyen és a kanálisban üres üvegek és italosdobozok hevertek – sok halott katona.

TÖRVÉNYEKRE FITTYET HÁNYÓ BANDA SZÁLLTA MEG A VÁROST – harsogta a főcím. A kép alatt pedig: Egy részeg gonosztevő. Bűnben telt a hétvége. Fotó: AP.

Bob meghízott. Fél évtizede nem találkoztak, de úgy látszott, mintha jóval több idő telt volna el. A szemét félig lehunyta, mintha aludna. Tokája nőtt, és ráfért volna egy borotválkozás.

Az első oldalon hat bekezdés foglalkozott vele, és a cikk folytatódott a 4. oldalon, Pattersonék konyhafelszerelés-boltjának a hirdetése mellett, amely havonta törleszthető hitelt ajánlott. Lulu az előbb átugrotta a cikket, és alaposan megnézte a hirdetést.{11} Most viszont végigolvasta a kétnapos „felfordulásról” szóló beszámolót, mely szerint „törvényen kívüli motoros bandák” lepték el a Kaliforniában lévő Hobarthát. A kisváros bő 400 kilométerre délre volt a 99-es úton, a tengertől úgy 90 kilométerre.

Lulu elolvasta és újraolvasta a cikket, ide-oda lapozott a két része között, a szövegben is kereste Bob Falls nevét, de a banda egyetlen tagját sem nevezték meg. Lulu verekedésekről, betört ablakokról, sörmámoros, vad mulatságokról és hajnali négykor Hobartha főutcáján végigdübörgő, száguldó motorokról olvasott. Nyilatkozott – szörnyű eseteket sorolt – a rendőrfőnök, egy borbély, egy ruhabolt-tulajdonos hölgy, a benzinkutas és még számos megfélemlített polgár. Csupán akkor sikerült helyreállítani a törvényes rendet, amikor egy osztag országúti rendőr érkezett. Több letartóztatásra is sor került; a banda néhány tagja elmenekült, még hajnal előtt dübörögtek ki a városból.

De vajon Lucille Falls Andersen egyetlen testvére is elmenekült? Vagy a hobarthai városi börtönben ül? Lulu lelki szemei előtt egy fél másodpercre felvillant Bob Falls – egy fogdában, rács mögött, a kemény, csupasz priccsen, miközben egy adag levest tart bádogcsajkában a kezében. (De hogy jutott eszébe a bádogcsajka? Vagy a leves?)

Lulu az előszobában álló telefonhoz ment, és vitte magával az újságot. Leült a telefonos asztalka mellé, és a Fireside 6-344-et tárcsázta. Emmy Kaye Silvers Powell-lel akart beszélni. E-K és Lulu kisiskolás koruk óta ismerték egymást, azóta, hogy a Silvers család 1928-ban a Webster Roadra, Fallsék régi házának szomszédságába költözött. E-K és az ikerbátyjai, Larry és Wallace Bob és Lulu állandó társaivá váltak, noha Mr. és Mrs. Falls sosem nyugodott bele igazán, hogy zsidók mellett kell lakniuk. Silversék épp csak annyira voltak vallásosak, hogy évente egyszer egy ünnepélyes vacsorán megemlékezzenek a pészachról (Lulut és Bobot mindig szívesen látták a széderestén), de karácsonyfát is állítottak (bár a jászolban születő Jézus ábrázolásától eltekintettek). Lulu szülei mégsem voltak kedvesebbek E-K-val és a családjával annál, mint amit a kulturált polgári minimum megkövetelt. A fagyos levegő azután engedett fel, hogy Larry meghalt Guadalcanalnál, és néhány hónappal később valahol a nácik által elfoglalt Hollandia fölött Wallace B–24-es Liberatora fém- és húsfelhővé változott. Ezt a szörnyű időszakot még megfejelte az idősebb Robert Falls agyvérzése, amelyet nem sokkal később egy végzetes infarktus követett. Lulu anyjának lelkivilága addig is sérülékeny volt, de akkor összeomlott, mint egy kártyavár, és hátralévő napjait riadtan és zavarodottan töltötte, miközben folyton arra várt, hogy a férje egyszer csak besétál az ajtón. A tüdőgyulladás, amit 43-ban kapott, huszonhat nap alatt elvitte. De ahogy ezen a világon lenni szokott, jó és megnyugtató dolgok is történtek ezalatt: Claude Brainard tisztességes áron megvásárolta a Falls Nyomdát, Ernie-t nem vezényelték veszélyes helyre a háborúban, és a kis Robby is gond nélkül vészelte át a gyerekbetegségeit. De Lulu öccse valahol a Csendes-óceán vidékén szolgált a tengerészgyalogosoknál, ő pedig egyedül volt egy kisfiúval Lone Butte-ban. Lehet, hogy a tengelyhatalmakat a feketekávé győzte le, de a hátországban a Lucky Strike és az E-K meg Lulu közötti barátság mentett meg két életet.

Kevés családnál használtak egy telefonnál többet, és a készülék általában a bejárat közelében kapott helyet. Jó néhányat kellett a hívónak csöngetnie, mire valaki odaért, hogy felvegye. E-K-nak viszont fontos volt, hogy a lehető leggyorsabban felkapja a kagylót, mert nem akarta, hogy felébredjen a férje, George, aki éjszaka műszakban dolgozott a Westinghouse Villanykörtegyárban, és az volt a szokása, hogy miután hajnalban hazaért, még olvasgatott, majd a nappali díványán, a telefon közelében nyomta el az álom.

– Halló? – suttogta E-K.

– Láttad a ma reggeli újságot? – Lulu is suttogva beszélt a bakelitkagylóba, noha senkit sem ébresztett volna fel.

– Nem, Lu. Nekünk a Daily Press jár. George mindig megcsinálja a szókirakót, mielőtt bemegy a gyárba.

– Fenébe! Akkor nem láttad.

– Mit nem láttam?

– A Herald címlapját – suttogta Lulu. – Bob van rajta.

– Milyen Bob?

– Az öcsém.

Ez olyan hír volt, amire nem lehet suttogva válaszolni.

– Az öcséd? Az isten szerelmére, miért?

– Jaj, E-K! – felelte Lulu mély torokhangon. – Ez olyan borzasztó!

– Várj, picikém – Emmy Kaye hangja megnyugtatóan csengett. – Átmegyek a szomszédba. Sapersteinék a Heraldot járatják. Belenézek, aztán rögtön visszahívlak.

Lulu lerakta a kagylót, és a telefonkönyvben kikereste a Western Uniont, amely új számot kapott, amikor a nemrégiben nyílt Golden Eagle Hotel előcsarnokában lévő irodahelyiségbe költözött. Elég volt két csengetés, és Simon Kowall a csak rá jellemző köszönéssel vette fel:

– WES… tern Union!

Simon jelzőzászlós volt a hadseregben, és morzézni is megtanult. Amikor visszajött Lone Butte-ba, még egyenruhában besétált a Western Union irodájába, munkát kért, és ott helyben alkalmazták. Lulu kérésére szívesen lemorzézta a hobarthai rendőrségnek, hogy HA LECSUKTÁK ROBERT FALLST, KÉREM, KERESSÉK LULUT LONE BUTTE-BAN.

– Ez harminc cent lesz, Lucille, amikor legközelebb bejössz a városba – mondta a férfi.

Lulu észre sem vette, hogy a fia felkászálódott a szőnyegről, és most a nappali és az előszoba közötti ajtóban áll.

– Az mit jelent, anya? A lecsukták?

Megcsörrent a telefon. BRRRRRRR! Mielőtt felvette volna, Lulu még kipréselt magából egy mosolyt ennek az édes kisfiúnak.

– Fogadnék, hogy Jill már vár a szomszédban. Miért nem játszotok?

– Még nincs tíz óra.

– Már majdnem. – BRRRRRRR! – Menj, játsszatok!

Robby úgy eltűnt, mint a huzat.

BRRRRR… E-K már nem suttogott.

– Édes istenem, ez olyan biztosan Bob, ahogy itt állok. A kezemben fogom az újságot. Most meg valami bűnöző lett belőle?

– Fogalmam sincs. – Lulu leült a telefonasztalka melletti székre, és szórakozottan az ujjai közé szorította az üzenőblokk mellé készített ceruzát. – Küldtem egy táviratot.

– Kinek?

– Az ottani rendőrségnek. – Lulu szokása szerint dőlt X-ek hosszú sorát rajzolta a felső lapra, lassacskán beterítette az egészet; ha aggódott valami miatt, ilyesmiket firkálgatott. – Lehet, hogy óvadékot kell letenni Bobért.

TARTALOM

1. A HÁTTÉRSZTORI

2. AZ ALAPANYAG

3. A FEJLESZTÉS POKLA

4. ELŐKÉSZÍTÉS

5. SZEREPOSZTÁS

6. FORGATÁS

7. UTÓMUNKA

{1} A Fountain a hollywoodi Fountain Avenue-t jelenti. Egyszer megkérték Bette Davist, hogy adjon tanácsot azoknak, akik sikerre szeretnék vinni Hollywoodban. Azt felelte: közlekedjenek a Fountainen – mármint a Sunset vagy a Santa Monica Boulevard vagy a Franklin Avenue helyett.

{2} A Covid előtti időszak váratlan, vagány sikere. A nemzetközi forgalmazásban is jó számokat hozott, pedig Kínában nem talált magának közönséget. A jelölések, különösen az Oscar-jelölések az én egómat is simogatták. A film végül egy díjat sem nyert, de akkor is…

{3} Shakespeare: Othello, I. felvonás, 3. jelenet. Jago Rodrigónak. Márton László fordítása.

{4} Két csoport volt a stábban, amelynek tagjai arra kértek, hogy semmilyen körülmények között se említsem a nevüket. A színészek helyére beálló fénydublőrök, akik azt remélik, hogy egyszer még színészek lesznek, és nem szeretnék, ha stand-inként skatulyáznák be őket. Valamint a személyi asszisztensek, akik a legfontosabb közreműködők felsőbb osztályáról gondoskodnak. Az anonimitásuk szent és sérthetetlen, mert ha kitudódna a nevük vagy a munkakörük, akkor pokollá válna az életük. Annyit azért hadd mondjak el, hogy láttam, milyen sokat és milyen keményen dolgoznak, és milyen mennyiségű hülyeséget kezelnek profi módon. Szeretem őket.

{5} A találó című Halálmadárról van szó.

{6} Lazlo Shiviskit a rajongók száműzték Kvadráns: A keresőből, ami egyébként a Kvadráns-saga negyedik része volt. Bill véleménye szerint a film komolyra és különlegesre sikerült, de a rajongók kiakadtak valamin, és meglincselték a rendezőt meg a filmet. Lazlo ugyanabban az évben volt a díjszezon esélyese a Luna és Édessel, mint amikor Bill a Sivár vidékkel, de az összes lehetséges helyen alulmaradtak Lisa Pauline Tate-tel szemben, aki a Törvénytelen eljárás című kiváló munkájával mindent letarolt.

{7} Dr. Patrice Johnson, Bill barátnője.

{8} A vonatok a közeli Wellesben álltak meg, de az is csak egy letérő volt. A legközelebbi igazi állomásért az egyórányi autóútra fekvő Chicóba kellett menni.

{9} A légkondicionálás még évekig nem érkezett meg Andersenékhez – és az egész világhoz sem. Ernie később felszerelt a háztetőre egy párologtató légkondit, amelynek segítségével a hűtött levegő egyenesen a ház középső folyosójára áramlott, de erre csak 1954-ben került sor.

{10} Ernie a munkanap után felületesen, de az első oldaltól az utolsóig átolvasta a Daily Presst. Miután hazaért a műhelyből, zokniban (acélbetétes munkabakancsa kifűzve állt a fotel mellett) gyors egymásutánban megivott két doboz Hamm’s sört, és a szabad világ helyzetére figyelt. Akkor fejezte be az újságolvasást, amikor Robby elrendezte az asztalon a villákat, késeket, szalvétákat és kanalakat, Lulu pedig feltálalta az ételt. Televízió még kilenc évig nem került a házba, de addigra a harmadik Andersen-gyerek, a hatéves, bőbeszédű és makacs Stella akarta folyton eldönteni, hogy melyik csatornát nézzék.

{11} Lulu és Ernie egy ideje tervezgették, hogy befizetnek egy új Norge fridzsiderre, és a régi Hastingst kiteszik az üvegezett verandára, hogy a maradékokat tartsák benne.