DOMINIC SANDBROOK

KLEOPÁTRA,
A NÍLUS KIRÁLYNŐJE

Illusztrálta Edward Bettison

KALANDOZÁSOK A TÖRTÉNELEMBEN

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

Nagy Sándor

Az első világháború

A második világháború

A vikingek (előkészületben)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dominic Sandbrook: Cleopatra, Queen of the Nile,
Particular Books, an imprint of Penguin Books, 2022

Copyright © 2022, Dominic Sandbrook

All rights reserved

Illustrations copyright © Edward Bettison, 2022

Fordította Fónagy Zsófia

Hungarian translation © Fónagy Zsófia, 2024

Hungarian edition © Open Books, 2024

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Leiszter Attila

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-248-8

Tartalomjegyzék

Prológus – Találka a holdfényben

ELSŐ RÉSZ
A VÉR DINASZTIÁJA

1. A lány a sírkamrában

2. Memphisz istenei

3. A farkas fiai

4. Egyiptom lángjai

5. A Két Föld Úrnője

MÁSODIK RÉSZ
MINDEN ÚT RÓMÁBA VEZET

6. Homok és vér

7. Árulás az éjben

8. Csapdába ejtve

9. Ízisz arca

10. Március idusa

HARMADIK RÉSZ
AZ ELMÉK CSATÁJA

11. Bosszú Philippinél

12. A szerelem istennője

13. Kockázatos játék

14. A közelgő vihar

NEGYEDIK RÉSZ
SAKK-MATT

15. A pusztulás előestéje

16. Actium

17. Az utolsó harc Alexandriáért

18. A kígyó

Epilógus – Élet a halál után

A szerző megjegyzése

Források a magyar kiadáshoz

Iseultnak

PROLÓGUS

Találka a holdfényben

Alexandriára leszállt az éj. A világ legnagyobb városát a baljós csend sötét fátyla borította.

A palota falain lándzsát szorongató katonák járőröztek. Kr. e. 48-ban végéhez közeledett a nyár,{1} Alexandriában pedig pattanásig feszült a helyzet. A város egy puskaporos hordó volt, és egyetlen szikra választotta el a robbanástól.

A kikötő fekete vizén egy ütött-kopott halászcsónak igyekezett a part felé. A benne ülő alak a nagy világítótorony fénycsóváját elkerülve kihúzódott a rakpart mellé. Evezőit kapkodva gyorsan elérte a mólót, majd hátán egy bumfordi csomaggal felkapaszkodott a létrán.

Mi lehetett az? Egy szőnyeg? Vagy inkább egy batyu? A sötétben lehetetlen volt biztosan megmondani. Az őrök mindenesetre csak egy egyszerű halászembert láttak, aki késő este hazafelé igyekszik a tengerről.

A férfi csendben, feltűnés nélkül lopakodott végig a rakparton. Átszelte a kikötőt, majd dél felé folytatta útját, át a palotakertekbe vezető kapun.

Ahogy a pálmafák árnyékában továbbhaladt, átsurrant előtte egy villogó szemű macska. Valahol az aljnövényzetben egy majom lármázott.

De egy őr sem tartóztatta fel, egy strázsa sem kiabált rá.

A halász méretes csomagjával a vállán átvágott az udvaron. Léptei hangosan kopogtak a mozaikon. Ezután egy másik kert és egy újabb udvar következett – itt, az egyik legpompásabb villa előtt állt meg végül a férfi.

A holdvilág fényében egy pillanatra úgy tűnt, mintha halkan beszélne valakihez, noha látszólag senki nem volt vele.

Aztán hirtelen elindult felfelé a lépcsőn, belökte az ajtó szárnyait – és eltűnt a házban.

A villában a csonkig égett gyertyák gyér fényében egy másik alak üldögélt némán, gondolataiba merülve.

Ez a férfi magas és sovány volt, ritkás hajjal és határozott, madárszerű vonásokkal. Nevét a Földközi-tenger térségének csaknem minden szegletében ismerték és rettegték.

Julius Caesar pár nappal korábban egy kisebb római különítmény parancsnokaként szállt partra Egyiptomban. De amióta elhagyta a hajó fedélzetét, semmi nem alakult a tervei szerint.

Noha a palotát Caesar katonái irányították, valójában körbe voltak kerítve. A helyiek szemében a rómaiak betolakodók voltak, és a hangulat egyre feszültebbé vált. Ahogy a parancsnok vakon az éj sötétjébe révedt, bizsergést érzett a tarkóján.

Félt.

Ekkor hirtelen mozgásra lett figyelmes. Felpillantott – és legnagyobb megdöbbenésére egy idegent látott az ajtóban, vállán egy csomaggal.

A halász nem szólalt meg, de amikor Julius Caesar a következő pillanatban talpra ugrott, ő letérdelt. Gyengéd, már-már szeretetteljes mozdulatokkal a padlóra terítette csomagját, majd hátralépett.

A római parancsnok tátott szájjal bámult.

A batyu a szeme előtt bomlott szét a gyertyafényben. Redői közül egy fiatal nő bontakozott ki, mint egy lángokból kiemelkedő főnix.

Homlokán egy uralkodói diadém csillaga ragyogott, amit egy hófehér szalag tartott. S miközben kecsesen talpra állt, szája mindentudó mosolyra húzódott.

Számtalan kalandja során Julius Caesar sok mindent látott már, de ilyesmivel még neki sem volt dolga.

A nő rámosolygott.

– Üdvözlöm, parancsnok úr – mondta kedvesen. – Az én nevem Kleopátra.

Bár már több mint kétezer éve, hogy Kleopátra szőnyegéből kigurulva üdvözölte Julius Caesart, máig ez a történelem egyik legizgalmasabb pillanata.

Az egyik oldalon ott a római világ legharcedzettebb vezére, egy páratlan akaraterejű és tapasztalatú férfi, aki egész királyságokat silányított puszta játékszerré.

A másikon pedig egy alig huszonegy éves fiatal nő: VII. Kleopátra, Egyiptom utolsó fáraója, a Két Föld Úrnője, az Atya- és Hazaszerető Istennő… Egy kivételesen okos és elbűvölő nő, akinek neve mára a szépség és a fényűzés, a bátorság és a becsvágy szinonimájává vált.

Kleopátra világa merőben különbözött a miénktől. Története drámai fordulatait viszont azóta sem múlta felül senki, és az operától a videójátékok világáig rengeteg műfajban ihletett új műveket.

Kleopátra Kr. e. 69-ben született Alexandriában, Egyiptom fővárosában, az élvezetek és a filozófia városában, ahol az utcákat bor és vér áztatta. Egy káprázatos dinasztia utolsó királynője volt.

Egy makedón kalandorcsalád leszármazottja volt, akik Nagy Sándorral együtt érkeztek Egyiptomba. Görögül beszéltek, görög hagyományokat követtek, és márványtemplomaikban a nagy olümposzi istenekhez – Zeuszhoz és Hérához, Apollóhoz és Pallasz Athénéhoz – imádkoztak.

A Nílus mentén elterülő poros mezőkön és sáros falvakban élő parasztok azonban a régi idők hagyományait ápolták. Egyiptom isteneihez – Íziszhez, Oziriszhez, Hóruszhoz és Széthhez – imádkoztak, ahogyan azt őseik is évszázadok óta tették.

Ez a világ telis-tele volt mágiával és misztikummal, a Kelet illataival és fűszereivel. Csakhogy egyszersmind hanyatlóban is volt.

Míg a kis Kleopátra járni tanult, Egyiptom csodái és Görögország tündöklése már kezdtek a történelem homályába veszni. A tengeren túl egy új hatalom volt feltörőben: a Római Köztársaság nevű könyörtelen hadigépezet.

Kleopátra sorsa születésétől fogva egybefonódott Róma hódításaival. Még kamaszként fáraónővé koronázták, ő pedig anyatigrisként harcolt, hogy megvédje szülőföldjét. A farkasok azonban feltartóztathatatlanul közeledtek.

Ott voltak köztük a történelem legvakmerőbb katonái és legravaszabb cselszövői. Nagy Pompeius, Julius Caesar, Marcus Antonius, Octavianus… Ezek a nevek az évszázadok távlatából is ismerősen csengenek, hiszen ők jelképezték Róma kapzsiságtól és becsvágytól vezérelt új világrendjét.

Mégis Kleopátra neve tündököl mind közül a legfényesebben. Ő volt a Nílus varázslónője, akinek birodalomról szőtt álmai oly közel kerültek a megvalósuláshoz, de egyben egy hús-vér emberi lény is – leány, anya, királynő és istennő… De ne szaladjunk ennyire előre. Hagyjuk itt Kleopátrát és Caesart a palotakertben, Kr. e. 48 nyarának végén, és térjünk vissza a fáraónő gyermekkori kalandjaihoz egy rettegéstől és gyűlölettől forrongó városban.

Kezdjük az egészet egy olyan jelenettel, amely bárkinek ismerősen csenghet, aki egy kicsit is ismeri Kleopátra történetét. Egy lányról, egy sírról és egy kígyóról szól.

ELSŐ RÉSZ

A VÉR DINASZTIÁJA

1.

A lány a sírkamrában

A kígyó a sötétben pihent. Ez volt az egyik kedvenc helye, szeretett összetekeredve hűsölni a kőpadlón. Pár méterrel arrébb az isten alabástrombaldachinja alatt aludt.

A kígyót hidegen hagyták az istenek és a hősök. Kizárólag a kamra falának repedésein be-beszűrődő napsugarak és a szentély padlóján keresztülcikázó egerek és gyíkok érdekelték.

Semmi egyéb nem számított neki. A világbirodalmak emelkedése és bukása, a királyok és kapitányok véres vagyonai, a királynők és a hercegnők nagyravágyó tervei – a kígyó szemében mindez értelmetlen volt.

De most hirtelen megmerevedett. Valami nem stimmelt: megmozdult egy árnyék, lépések zaja törte meg az éjszaka csendjét.

Fáklya lobbant, és az ajtóban egy alak rajzolódott ki.

Alacsony, vékonyka kislány volt az, vászontunikában és bőrszandálban. Egy pillanatig csak ácsorgott ott, mintha elbizonytalanodott volna. Egyenesen a kígyóra meredt, az pedig visszabámult rá.

Aztán a kislány gyors, határozott léptekkel nekiiramodott. Olyan fürgén suhant el a kígyó mellett, hogy annak alig volt ideje felkapni a fejét és kivillantani a fogait – a kislány már tova is illant.

Egy másodperccel később már a sír előtt állt. A feje felett tartott fáklya fényében áhítattal bámulta a halott istent.

A bakfis neve Kleopátra volt – anyanyelve betűivel leírva: Kλεοπάτρα. Családjában generációk óta így nevezték el a lányokat. Görögül azt jelentette, „az apja dicsősége”.

A majdnem tizenegy éves Kleopátra korához képest alacsonynak számított. Az arcán megcsillanó fáklyafény magas homlokot, markáns állkapcsot, aranyszínű bőrt és határozott, okos vonásokat világított meg. Nagy, mély és sötét szemei voltak, nehéz szemhéjjal. Sűrű, fekete haját az apja udvarában élő divatos hölgyekhez hasonlóan a homlokába hulló göndör fürtök kivételével hátrafogott fonatokban viselte.

Bronztükrébe pillantva maga Kleopátra is belátta, hogy nem egy kivételes szépség. Néha azt kívánta, bárcsak kisebb állal áldották volna meg az istenek, nővére pedig egyfolytában az orra miatt cukkolta.

De soha nem hagyta, hogy ez elrontsa a kedvét. Tudta, hogy léteznek ennél fontosabb dolgok is.

Kleopátra az a fajta lány volt, akit az emberek észrevettek és megjegyeztek. Bárkit képes volt elbűvölni, megnevettetni és megnyerni.

Kr. e. 69 első hónapjaiban született Alexandria városában, az Egyiptomi Birodalomban. A világ leggazdagabb és leghíresebb családja, a Ptolemaiosz-dinasztia hercegnője volt.

Apja már a tizenkettedik Ptolemaiosz volt, aki fáraóként, azaz Egyiptom királyaként uralkodott. Lánya az összes címét és megnevezését kívülről fújta: XII. Ptolemaiosz, az Új Dionüszosz, a Két Föld Királya, az Örökifjú Hórusz, Ptah és Ízisz Kedveltje, a Nap Választottja, a Megváltó Örököse, Ámon Boldogsága…

A legtöbb mezei alexandriai polgár azonban egyszerűen csak Auletésznek, azaz „Fuvolásnak” hívta Kleopátra apját – ezt a becenevet a királyi palotában rendezett hangversenyek és mulatságok iránti szenvedélye okán kapta. De persze szemtől szemben senki se merte volna így szólítani.

Apja öt gyermeke közül Kleopátra volt a második. Egyesek szerint ő volt a kedvence. Az biztos, hogy sokkal szorosabb kapcsolat fűzte az apjához, mint édesanyjához, aki félénk, ideges nő volt, és csak ritkán merészkedett ki a királyi lakosztályokból.{2}

Mikor Kleopátrának eszébe jutott a palotában szendergő anyja, akaratlanul is elmosolyodott. Ő bezzeg soha nem merne ilyesmire vállalkozni!

A kislány a legapróbb részletekig megtervezte éjféli kalandját. Már korábban is járt a sírnál, de mindig csak a szülei, a nővérei és egy kis sereg királyi testőr kíséretében.

Kis kora óta arról álmodozott, hogy egyszer majd egyedül keresi fel az istent, hogy zavartalanul, őrök és szolgák sokasága nélkül csodálhassa meg. Csak ők ketten lesznek ott: a valaha élt legnagyobb hős és az emlékéért rajongó kislány.

A palotából nem volt nehéz kiosonni. Kleopátra megvárta az éjfélt, mikor a testvérei már aludtak, majd kimászott az ablakon, elosont az őrök mellett, és az árnyékok rejtekében kilopakodott a kertből.

A királyi sírok közel voltak a palotához, így nem kellett messzire mennie. Alexandriában éjszaka nem volt ajánlatos egyedül kóricálni, különösképpen a vallási ünnepeken, mikor az utcák hemzsegtek a késő esti mulatozóktól.

A legtrükkösebb rész a sírkamrák bejáratánál strázsáló őrök kikerülése volt. Kleopátra örökkévalóságnak tűnő ideig leselkedett a sarkon túl, a sötétben.

Aztán végre rámosolygott a szerencse. Néhány vihogó táncoslány billegett végig az utcán egy üveg borral. Odakiabáltak az őröknek, akik csatlakoztak hozzájuk egy italra – Kleopátra pedig megragadta a lehetőséget.

Most izgalomtól ragyogó arccal állt a fáklya fényében. Tudta, hogy nem sok ideje van, és hevesen kalapált a szíve.

Kicsit közelebb emelte a fáklyát, és rátette a kezét a sírra. Aztán egészen halkan elsuttogta a hős nevét.

Alexandrosz.

A tejfehér alabástrom alól Nagy Sándor hideg, üres tekintettel meredt fel rá.

Kleopátra szemében a férfi több volt egy hatalmas fáraónál. Hős harcos volt, a királyok királya és Zeusz fia. Ő vezette el a kislány családját Egyiptomba, és ő fektette le városuk alapjait.

Mindent neki köszönhettek.

Kleopátra már vagy ezerszer hallotta a történetet. Alexandrosz, avagy Sándor háromszáz évvel korábban született a Makedónia nevű kemény, zord, erdőkkel és hegyekkel tarkított országban. Miután húszéves korában királlyá koronázták, átvezényelte a katonáit a tengeren, hogy megküzdjenek a perzsa nagykirállyal. Sorra nyerték a csatákat. Egyiptomba érkezve a Két Föld Urává,{3} Hórusz örökösévé és Ámon kedveltjévé koronázták. Átkelt a sivatagon, hogy kikérje a titokzatos szívai orákulum tanácsát, aki közölte vele, hogy ő Zeusz-Ammón istenség fia.

Mikor aztán folytatta útját, találkozott a legendás amazonokkal, akik közül feleségül vette a gyönyörű Rhóxanét, majd átvezette embereit Afganisztán hegyvidékén és India folyóin.

Miután Alexandroszt csupán harminckét éves korában utolérte a végzet, barátai azonnal veszekedni kezdtek. A hatalmas egységes világbirodalomról szőtt álmai vele együtt pusztultak el, miközben hadurai a zsákmányon civakodtak.

Az egyik makedón hadvezér esze azonban élesebben vágott, mint a többieké. Ő volt Ptolemaiosz, Alexandrosz gyermekkori barátja, Kleopátra ük-ük-ük-ük-ükapja.

Ptolemaiosz minden kalandjára elkísérte Alexandroszt. Mindig is ravasz, okos férfi volt, és barátja halála után azonnal visszasietett Egyiptomba.

Alexandrosz kapitányai közül egyedül Ptolemaiosz ismerte fel, hogy az összes hadizsákmány közül Egyiptom a legértékesebb. És ami a legfontosabb, ezt a legkönnyebb megvédeni, hiszen kies sivatagjai útját állják az ostromló seregeknek.

Így hát Ptolemaiosz az ókori Egyiptom fővárosában, Memphiszben királlyá és fáraóvá koronáztatta magát. Kihirdette, hogy ő Nagy Sándor örököse – a nép pedig elhitte neki. Hiszen, ahogy azt Kleopátra is jól tudta, őse hozott magával valamit Alexandrosz kegyének zálogaként. Méghozzá a lehető legértékesebb dolgot, amit csak hozhatott volna – régi barátja holttestét.

Mielőtt Alexandrosz halála után még egyszer utoljára útra kelt volna hazájába, testét bebalzsamozták és mumifikálták. Azonban a Makedóniába vezető hosszú út közben Ptolemaiosz emberei feltartóztatták a halottaskocsit, a holttestet pedig magukkal vitték Egyiptomba.

Ott, a nevét viselő városban, a királyi sírkamrák szívében, egy tömjénfüstös kamrában nyugodott Alexandrosz – immár nem közönséges emberként, hanem a halhatatlanok egyikeként. Minden évben zarándokok ezrei látogattak el a városba, hogy leróják kegyeletüket, Kleopátra édesapja pedig szertartásokat tartott a nagy istenkirály tiszteletére.

És most, az éjszaka csendjében Alexandrosz csakis Kleopátráé volt.

Fogalma sem volt, mennyi ideig állhatott ott, egyik kezét a síron nyugtatva, tekintetét a baldachin alatt fekvő mumifikált alakra szegezve.

Lelki szemei előtt egy kócos hajú fiút látott, aki egy hatalmas fekete mén hátán lovagolt. Elképzelte a szikrázó tengeren szétterülő hatalmas flottát, egy csillogó lándzsát elhajító harcost és a sivatagi homokban botorkáló embereket.

A fáklya lángja meglibbent. A kövön táncoló fényben Kleopátra egy pillanatra úgy látta, mintha valami visszaragyogna rá, mintha Alexandroszba visszatért volna az élet.

Már a puszta gondolattól is lüktetni kezdett fejében a vér.

Vajon mit szólna hozzá a férfi, ha most látná őt? És mit gondolna a birodalomról, amely felett a családja uralkodik?

Ptolemaiosz utódai az elmúlt három évszázadban két ország, Felső- és Alsó-Egyiptom fáraói voltak. A nagyvilágban közben sorra emelkedtek és hanyatlottak a birodalmak, de az övék, a világ leggazdagabb országa, mindvégig kitartott.

Ptolemaiosz uralkodása alatt Egyiptom félelmet parancsoló nagyhatalommá vált. A fáraó új flottát építtetett, és elfoglalta Ciprus szigetét. Országa határait északon Szíria partjai felé, nyugaton Líbia homokjáig, délen pedig az aranyban és elefántokban dúskáló Núbia sivatagjaiig tágította.

Mikor nyolcvanas évei közepén békésen, párnák közt elhunyt, a korona a fiára szállt. A második Ptolemaiosz az apja által lefektetett alapokra építkezve a világ legnagyobb városává tette Alexandriát, amely nyüzsgő kikötőjéről, múzeumáról, könyvekkel teli könyvtáráról és impozáns világítótornyáról vált híressé. Őt is egy Ptolemaiosz követte, akit egy másik, majd egy újabb, és így tovább, egészen Kleopátra apjáig, tizenkettedik Ptolemaioszig. Senki nem furcsállta, hogy mindannyiukat Ptolemaiosznak hívták. A cél az volt, hogy emlékeztessék rá a népet, hogy vérvonaluk az eredeti makedón hadvezérig nyúlik vissza, aki barátjával, Alexandrosszal keresztülküzdötte magát a világon.

Azonban a Ptolemaioszoknak volt egy igencsak fura szokásuk. Soha nem házasodtak a családjukon kívül, hanem mindig a lánytestvéreiket vették feleségül. Ez a hagyomány második Ptolemaiosszal kezdődött, aki nővérét, Arszinoét vette el.

Akkoriban ezen sokan elborzadtak, mondván, hogy ellentmond a természet összes törvényének. Mások viszont amondók voltak, hogy a Ptolemaioszok Alexandroszhoz hasonlóan istenek, úgyhogy azt tehetik, amit csak akarnak. Zeusz, az istenek királya talán nem a nővérét, Hérát vette el feleségül? Akkor pedig miért ne köthetne II. Ptolemaiosz, Egyiptom királya is a saját nővérével házasságot?

Bizonyos szempontból valóban volt értelme ezeknek a testvérházasságoknak. A Ptolemaioszok makedónok voltak; egy idegen országban uralkodtak, amelynek nem beszélték a nyelvét. Azzal, hogy egymás között házasodtak, tisztán tartották a vérvonalukat. Makedón dinasztiájuk erős maradt, és a kívülállóknak esélyük sem volt rá, hogy igényt formáljanak a trónra. Persze a testvérházasságok hihetetlenül összekuszálták a családfát, ráadásul lázas féltékenységet és elkeseredett rivalizálást szültek. Az évszázadok során a Ptolemaioszok elvetemült családi viszályaikról híresültek el. A cselszövések és árulások végtelen körforgásában fiúk fordultak anyáik ellen, nővérek fivéreik ellen.

Erre a leghírhedtebb példa VIII. Ptolemaiosz volt, akit alattvalói Phüszkónnak, azaz „Daginak” becéztek. Véráztatta uralma alatt Dagi feleségül vette a nővérét, aki előzőleg a bátyjuk házastársa volt. Később aztán a nő lányát is feleségül vette, aki így egyszerre volt az unokahúga, a menye és a felesége.

Ha ez önmagában nem lett volna elég rémes, a dolog idővel még ennél is iszonytatóbb fordulatot vett. Mikor első felesége panaszkodni kezdett, Dagi azzal büntette meg, hogy feldaraboltatta tizennégy éves fiukat, darabjait pedig a nő születésnapján elküldte neki ajándékba. Az asszony bosszúból megmutatta gyermekük véres maradványait az alexandriai tömegnek, amely megvadult a dühtől.

Dagi és feleségei persze már rég nem éltek. Kleopátra számára azonban mindez intő példaként szolgált.

Élete első tíz évében páratlan pompa vette körül: egy olyan világban nőtt fel, amely tele volt márvánnyal és mozaikokkal, smaragddal és gyöngyökkel, elefántcsonttal és arannyal. De azzal is tisztában volt, hogy a Ptolemaioszok udvarában rengeteg veszély leselkedik rá, és egyetlen rossz mozdulat is elég ahhoz, hogy élete csúfos véget érjen.

Kleopátra olykor elfojtott hangokat hallott a palota eldugott sarkaiban. Azt is észrevette, hogy a férfiak összenéznek az apja háta mögött. Nemrég pedig valami olyasmit látott, amitől kirázta a hideg.

Nővére, Bereniké tizennyolc éves, büszke fiatal nő volt. Bereniké sohasem titkolta, mennyire elégedetlen az apjukkal: gyakran sóhajtozott és forgatta a szemét a háta mögött.

Mikor néhány nappal korábban a márvány díszteremben vacsoráztak, Kleopátra észrevette, hogy nővére az apjukat figyeli. Csakhogy Bereniké arcán nem a szokásos kamaszkori ingerültség ült.

Jéghideg gyűlölet sugárzott róla.

A fáklya lángja sisteregve lobbant egyet – majd kialudt.

Kleopátra egy másodpercre kővé dermedt. Egyedül volt a sötétben, a kígyó társaságában.

Egy pillanattal később meghallott valamit. Csizmás léptek közeledtek…

Sietve elindult. Egy gazella kecsességével ismét elszökellt a kígyó mellett, majd szorosan a falhoz lapult.

Két strázsa lépett be az ajtón. Fáklyáikat magasra emelték, kardjuk markolata megcsillant a félhomályban. Tekintetük Alexandroszra tapadt.

Kleopátra teljesen mozdulatlanná dermedt, még levegőt is alig mert venni. A férfiak közelebb léptek a sírhoz. Egyikük szinte hanyag mozdulattal kardot rántott, és félrelökte vele a kígyót.

Ekkor Kleopátra robbanásszerűen mozgásba lendült. Ellökte magát a faltól, átlendült az ajtón és végigrohant a kőfolyosón anélkül, hogy hátra mert volna nézni.

Mikor elérte a folyosó végét, keresztülvágtatott a külső kamrán, majd a többi őrt kikerülve kiszáguldott a kapun. Leszaladt a lépcsőn, és balra fordulva végigrohant az úton. A sarokra érve aztán bekanyarodott, és a következő utcán is végigloholt. Befordult a következő sarkon is…

És itt végre fellélegzett.

Megkönnyebbülten nevetve rogyott le a járdára. Az őrök itt már biztosan nem érnek a nyomába. Már csak vissza kell jutnia a palotába, és biztonságban lesz.

Egy szobor talapzatának vetette a hátát, és megpihent. Miután néhány mély lélegzet után erőre kapott, feltápászkodott és körülnézett, hogy megpróbáljon tájékozódni.

Hajnalodott. Messze Keleten, a Nílus perzselő deltája felett a reggel rózsaszín és sárga színfoltjai kezdték átitatni az éjszaka bársonyos feketeségét.

Bár még korán volt, Alexandria már ébredezett. Kleopátra házitanítói szerint ez a város soha nem aludt, és körbetekintve hirtelen ő is megértette, mit értettek pontosan rajta.

Az utcákon végigzötyögtek az első szekerek, a sarkon pedig befordult egy csapat részegen tántorgó matróz, útban vissza a kikötő felé. Mögöttük egy osztagnyi zsoldos vonult, arcukon bíborszínű sebhelyekkel – ezek minden bizonnyal az apja emberei voltak.

A híres Kanópusz út másik oldalán öreg csicseriborsó-árusok rendezgették bódéikat. Nem messze tőlük fekete-fehér íbiszmadarak kapirgáltak morzsák után kutatva.{4}

A levegő már most, a hajnali félhomályban kezdett felforrósodni. Kleopátra orra megtelt a város bűzével: a sós tengeri szellővel, a piaci árusok fűszereivel, félmillió férfi, nő és gyermek verejtékének szagával.

Ez volt Alexandria illata: a hitvallások és színek átható egyvelege – a görögöké és az egyiptomiaké, a zsidóké és a szíriaiaké, a núbiaiaké és az indiaiaké, és az ismert világ összes többi szegletéből származó embereké.

Ahogy azt Kleopátra tanítói fáradhatatlanul hajtogatták, ez Nagy Sándor városa volt. Ő választotta neki ezt a helyet a Földközi-tenger partján a délre elterülő Maréotisz-tó és a Nílus egyik mellékága között, amely néhány mérfölddel keletre hömpölygött.

A legenda szerint az istenkirály saját kezűleg rajzolta meg a város terveit és húzta meg a homokban a határait. A Ptolemaioszok pedig az elkövetkező évek során egy vagyont költöttek arra, hogy megvalósítsák, amit megálmodott.

Görögország minden szegletéből hívtak építészeket és tengerészeket, kereskedőket és feltalálókat. Egyiptom bozótosaiból csak úgy özönlöttek a pásztorok, akik hordárként és kikötői munkásként próbáltak állást találni. Mindeközben az építőbrigádok kifaragták a sugárutak és oszlopcsarnokok hálózatát, a fürdők, színházak, templomok és üzletek csillogó mészkődzsungelét.

A legtöbb ember szemében Alexandria maga volt a csoda. Sokan ezt tartották a civilizált világ első nagyvárosának, mely elegancia, bőség és luxus dolgában messze felülmúlja az összes többit.

Azonban a város nem csupán a szépség és a tudomány, a politika és az élvezetek fellegvára volt. Hanem az erőszak és a rontás, a méregkeverők és a látnokok, a megátalkodott tolvajok és az olcsó gyilkosok metropolisza is.

Alexandriába az emberek szerencsét próbálni és világot látni jöttek. Egyesek egy életre elegendő arannyal távoztak, mások pedig egy szekérre dobva, késsel a bordáik között.

Kleopátra egy darabig észrevétlenül üldögélt a kereszteződés nyüzsgésében, teljesen belemerülve az ébredező város pazar látványába.

Éles, sötét szemei figyelmét semmi nem kerülte el. Látta a keleti kertvárosokból a belvárosba igyekvő zsidó kereskedőket, akik izgatottan társalogtak anyanyelvükön; és megfigyelte a másik irányból érkező kemény, barna bőrű egyiptomi építőmunkásokat is, akik nagyokat hahotáztak trágár tréfáikon.

Elnézte az oszlopcsarnokok tetején sétálgató macskákat és a makogó, élelmen civakodó majmokat. Szemügyre vette a rózsaszínű kőből épült hatalmas szfinxeket, a héjákkal és sólymokkal díszített márványoszlopokat, a kolosszális krokodilisteneket és a rideg tekintetű fáraókat.

Látta a könyvtárba igyekvő tudósokat, a kikötőből érkező híreket taglaló követeket, a nehéz terhük alatt görnyedő hordárokat, a város piacaira siető rabszolgalányokat…

Amint ott üldögélt, és az arcát süttette a napon, Kleopátra érezte, hogy elnehezedik a szemhéja. Éjféli kalandja igencsak kifárasztotta…

Hirtelen megrázta magát, és kinyitotta a szemét. Hogy lehetett ilyen könnyelmű? A nap már felkelt, a palota lakói ébredezni kezdtek, neki pedig vissza kell érnie, mielőtt felfedezik, hogy nincs ott. Ha apja megtudja, hogy egyedül, szolgák és testőrök nélkül osont ki, nagyon mérges lesz.

Ahogy feltápászkodott, elkapta egy férfi tekintetét az utca túloldalán. Az idegen arcán döbbent felismerés suhant át. Kleopátra ijedtében azonnal futásnak eredt. Most már mások is utánafordultak, és döbbenten bámulták ezt a kislányt, aki kora hajnalban az utcán száguldozott.

Kleopátra végigrohant az utcán, egyenesen a palota felé. Szíve a torkában dobogott, és minden észérv ellenére remélte, hogy időben hazaérkezik. De amint befordult az utolsó sarkon, rögtön tudta, hogy hiába reménykedett.

A palota lépcsőjén kisebb csoport várakozott. Kleopátra elsőként Bereniké arcát pillantotta meg. Nővére ajkán önelégült mosoly ült.

Mellette a négyéves Arszinoé szorongatta édesanyja kezét. Ott álldogált a két kisfiú is – a kétéves, zömök és fontoskodó idősebb Ptolemaiosz, és dajkája karjaiban az aprócska ifjabb Ptolemaiosz. Ő már el is kezdett sírni.

Felettük pedig ott tornyosult Kleopátra apja, őreivel körülvéve, homlokán a ragyogó királyi diadémmal.

Kleopátra ráemelte könyörgő tekintetét. A fáraó lassan, komoran megcsóválta a fejét.

Aznap este a mélységesen megszégyenült, szobafogságra ítélt Kleopátra gondolataiba merülve állt az ablakánál.

Az előtte elterülő várost fürkészte, a hatalmas könyvtártól, ahol a gyertyafényben még most is dolgoztak a tudósok, egészen a hippodromig, ahol apja szekérversenyekkel szórakoztatta népét. Elnézett a dokkokig és a raktárépületekig, ahol a munkások szakadatlan a teherhajók kipakolásával foglalatoskodtak. Mögöttük terült el Pharosz szigete, amelyet egy hosszú töltés kötött össze a szárazfölddel.

A magasban ott fénylett a fehér világítótorony fáklyája, egy Zeusz-szobor tartotta a kezében, s fénye a Nap ragyogásával vetekedett. A kislány tanítói azt mesélték neki, hogy messze kint a hullámokon a tengerészek szemüket meresztgetve igyekeztek megpillantani a tüzét, és az istenekhez imádkoztak, hogy épségben hazavezessék őket.{5}

Miközben Kleopátra a várost nézte, gondolatban egészen máshol járt. Képzeletben több száz mérfölddel odébb éppen csatába lovagolt Alexandrosz oldalán. Hegyeket mászott meg, sivatagokon kelt át, és csapatait előrevezényelve építgette birodalmát, amely ezer évig áll majd.

A vérvörösen izzó nap lebukott a láthatáron. A madarak elhallgattak, és az utcák zsibongása is kezdett elhalkulni. A tenger távoli hullámai fölé árnyak kúsztak.

Mikor Alexandria városára leszállt az éj, egy aprócska alak még mindig egymagában állt sötét szobája ablakában, és a dicsőségről álmodozott.

{1} A Kr. e. azt jelenti, hogy „Krisztus előtt”, azaz Jézus születése előtt. A Krisztus előtti korszakban kissé félreérthető módon visszafelé számítjuk az időt. Kleopátra Kr. e. 69-ben született, Kr. e. 59-ben lett tízéves, és Kr. e. 49-ben töltötte be a huszadik életévét.

{2} Mivel rengeteg feljegyzés elveszett, a történészek nem tudják biztosan, ki volt Kleopátra anyja. Egyesek szerint egyiptomi születésű volt, ez azonban rendkívül valószínűtlen. Szinte biztos, hogy ő is ugyanabból a makedón dinasztiából származott.

{3} Alsó- és Felső-Egyiptomé.

{4} Az íbiszek rendkívül hosszú lábaikkal egy kicsit a gólyához hasonlítanak. Sztrabón görög utazó, földrajzi író szerint egész Alexandria hemzsegett tőlük, és állandóan a maradékokat lesték.

{5} A világítótorony az ókori világ hét csodájának egyike volt. II. Ptolemaiosz uralkodása alatt épült, és több mint ezer évig állt, mielőtt a középkorban lerombolták a földrengések.