A HORTHY CSALÁD
HAGYATÉKA

1914–1994

Szerkesztette és sajtó alá rendezte:

Bern Andrea

© Horthy István Sharif, 2023

© Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő L. Balogh Béni

Szerkesztőségi munkatárs Dávid Eszter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Felelős vezető György Géza vezérigazgató

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-342-3

Tartalom

Horthy István Sharif előszava – „Remélem, hogy segítségül szolgál majd ez a kötet a fájdalom enyhítéséhez”

Szerkesztői előszó (Bern Andrea)

A HORTHY CSALÁD LEVELEZÉSE ÉS NAPLÓI

Horthy Miklós és Horthy Miklósné korai levelezése, 1914–1919

A Horthy család belső levelezése, 1921–1950

Horthy Istvánné, Edelsheim-Gyulai Ilona Ötéves Naplója (válogatott bejegyzések), 1942–1946

Horthy Istvánné naplólevelei nővéréhez, Rudnay Alexiához, 1944–1945, I.–II.

A Horthy család emigrációs levelezése Kállay Miklóssal, 1945–1959

Apponyi Geraldine levelei Horthy Istvánnéhoz, 1947–1999

Horthy Miklós és Eckhardt Tibor levelezése, 1948–1952

A Horthy család és John F. Montgomery levelezése 1948–1954

Horthy Jenő emlékiratai (1948 körül) és naplója (1950–1953)

Horthy Istvánné és az Eszláry és Szmodis család levelezése, 1965–2012

Horthy Istvánné és Gosztonyi Péter levelezése, 1974–1994

Bokor Péter: Történelem felülnézetből – Interjú Horthy Istvánnéval, 1987 körül

Horthy Istvánné és a Vattay család levelezése, 1990–1993

Horthy Istvánné levélváltásai Tost Gyula sógornőjével, Tost Évával, 1993–2001

Utószó (Turbucz Dávid)

JEGYZETEK

A KÖTETBEN ELŐFORDULÓ FONTOSABB SZEREPLŐK RÖVID ÉLETRAJZA

HORTHY ISTVÁN SHARIF ELŐSZAVA

„Remélem, hogy segítségül szolgál majd ez a kötet a fájdalom enyhítéséhez”

A kötet, melyet az olvasó a kezében tart, két rendkívül különleges nő kemény munkájának és kitartásának eredménye. Mindketten elkötelezett hívei az őszinteség, az átláthatóság és nyitottság eszméinek.

Egyikük az édesanyám, aki rendkívül szociális volt, több földrészre kiterjedő baráti körrel. A kötetben szereplő személyekkel hosszú, aktív, folytonos utazásokkal teli élete végéig kapcsolatban állt. Ezenkívül nagyon precíz volt. Megőrizte a teljes levelezését, mindent mappákba rendezett, azután dobozokba és szekrényekbe, aztán évtizedenként újrarendezte a papírokat egy másik szisztéma szerint. Mondhatta volna, hogy nem az ő dolga, hogy mindent kidob, de számára nagyon fontos volt, hogy gondoljon az utókorra, és hogy megőrizze, illetve megfelelően kategorizálja ezeket az iratokat. Emellett – fiatalkorától – nagy lelkesedéssel és nagyon tehetségesen fotózott, egyik fotóalbumát a másik után állította össze. Így amikor 2013-ban elhunyt, nagy gonddal elrendezett, impozáns irattárat és fényképgyűjteményt hagyott hátra.

A másik Bern Andrea. Nem volt kis dolog, amire vállalkozott, amikor megkértem, hogy nézze át a családi hagyatékot. Feladta mindazt, amit Magyarországon csinált, és Angliába költözött jó néhány évre, hogy átnézze, újrarendezze és digitalizálja édesanyám irathagyatékát. Őszintén szólva, ha ő nem végzi el ezt a munkát, én nem csináltam volna meg. Túl elfoglalt voltam.

A levéltár és a digitális adatbázis elkészült. Családom úgy döntött, a Magyar Nemzeti Levéltárnak adjuk a hagyatékot.

Andrea győzött meg engem arról is, hogy felidézve a kötetben szereplő személyekkel kapcsolatos gyerekkori emlékeimet, bevezetőt írjak e kiadványhoz. Remélem, hogy személyesebb és bensőségesebb képet tudok adni legközelebbi hozzátartozóimról, mint amit az olvasó a kormányzói családról ismerhet.

Mindenekelőtt édesanyámmal kezdeném a sort.

Nagyon különleges anya és nagyon különleges egyéniség volt, akihez mindig úgy viszonyultam, mintha az apám volna, mivel apámat nem ismertem. Ő töltötte be apám helyét az életemben. Ilámé, a dajkámé volt az anya szerepe, ő ápolt, ha megfáztam, ő nyugtatott meg, ha zaklatott voltam, vagy dorgált meg, ha rosszul viselkedtem.

Az édesanyám az életem kereteit határozta meg, ő döntötte el, melyik iskolába menjek, mit tanuljak, és ő volt az, akivel bolondozhattam. A dajkámmal nem lehetett bolondozni, de az édesanyámmal gyakran. Mint ahogy talán az apjával teszi a gyerek, ha van neki.

Édesanyám közeli és bensőséges módon tudott kapcsolódni az emberekhez. Akiket kedvelt, azok nagyon közeli barátai lettek, sőt sokan hitték magukat a legjobb barátjának. Több mint tíz, a világ különböző pontjain élő gyerek keresztanyja is volt. Rendszeresen írt nekik, követte, mikor mit csinálnak szerte a világban, és mindig a megfelelő kérdéseket tette fel nekik. Egyfajta rendkívüli hatodik érzékkel bírt az emberekkel kapcsolatban. Bármilyen őszintétlenséget azonnal észrevett. Nem hozta szóba az illető előtt, de nekünk, a családnak megemlítette: „Valami furcsa van ezzel az emberrel. Mit akarhat tulajdonképpen?”

Tiszteletre méltó munka volt, ahogy egyedül gondoskodott a nagyszülőkről a háború után Németországban, ahol eleinte semmink sem volt, szó szerint semmink, csak a ruha, amit viseltünk, és két vagy három bőrönd, amit magunkkal vihettünk, amikor elhagytuk Budapestet.

Szinte azonnal, ahogy felszabadultunk, megszervezte, hogy jogosultak legyünk UNRRA-csomagokra, amiket az ENSZ-menekülteknek utaltak ki, aztán megtanult gyorsírni és gépelni, majd munkát szerzett a Vöröskeresztnél titkárnőként. Mindezt azért tette, hogy legyen pénzünk, hogy a nagyszülőknek legyen pénzük. Mindig nagyon önzetlen volt a családjával, és végtelenül szorgalmas. Ő szervezte meg a Portugáliába költözésünket is.

Most töltöttem be a nyolcvankettedik évemet. Ha visszatekintek, az életem korai részére emlékszem jobban. Ötvenéves koráig az ember próbál válni valakivé, de később ez az időszak marad meg jobban az emlékezetében. Én ötvenévesen próbáltam lezárni a dolgokat, befejezni projekteket és visszatekintve azt érezni, hogy hasznos munkát végeztem addig. Ami azután következett, abban már szabadabb voltam. Ha a nagyapám, Horthy Miklós életét próbálom ugyanígy összeállítani, összeragasztani a darabjaiból, arra jutok, hogy gyakorlatilag akkor ért az emberi élet legaktívabb részének végére, amikor kormányzóvá választották: 1920-ban ötvenkét éves volt. Mindig az volt az érzésem, hogy ekkor már mögötte volt szinte egy teljes élet. Talán így gondolhatta: „Hajlandó vagyok az életem hátralévő részét ezeknek az embereknek szentelni, akik azt szeretnék, hogy államfő legyek.”

Úgy érzem, attól kezdve, hogy kormányzó lett, a háborúig, majd a háború után már az élete második szakaszát élte. Már nem az a fiatal ember volt, aki próbál nyomot hagyni, otthagyni a kézjegyét az eseményeken. Nagyapám kétségtelenül hatalmas nyomot hagyott Magyarország történelmén, de nem hiszem, hogy szándékosan.

Halmai Jenő és Iványi János gyalogsági századosok a Zugspitzén, 1945–1946 telén. Mindketten közel álltak a Horthy családhoz, utóbbi különösen jó barátságot ápolt ifj. Horthy Istvánnal

Soha nem mesélt Magdáról és Paulette-ről, azokról a gyerekeiről, akik apám előtt, fiatalabb korukban meghaltak. Talán túl fájdalmas lett volna számára. Azt, hogy volt két nagynéném, magam következtettem ki. Azonban apámról sokat mesélt nekem, amiért hálás voltam: tőle tudom, hogy apámnak kicsi korától látszott a mérnöki tehetsége, hogy nagyon hatékonyan és gyorsan tudott problémákra megoldásokat találni, és hogy megbízható volt.

Apámmal nagyon nehéz volt csevegni. Ha kocsiban ült, és épp gondolkodott valamin, nem lehetett vele beszélgetni, mert az ember csak hümmögést kapott válaszul. Bennem is van valami hasonló, de mostanra tudom, és elfogadtam, hogy ez rendben van, mert ez valami olyasmi, amit apámtól örököltem.

Sokat hallottam az Egyesült Államokban, a Fordnál eltöltött éveiről, ahol nem részesült különleges bánásmódban. Mindenféle osztályon dolgoznia kellett: a műhelyben, a tervezési részlegen, a mérnöki és a forgalmazási osztályon. Mindenben ki kellett próbálnia magát. Nyilvánvalóan nem volt egyszerű fiatal férfiként egyik osztályról a másikra járnia a versenyközpontú amerikai világban, de azt hiszem, élvezte, mert rengeteg tapasztalatot szerzett közben. Ezt persze mind nagyapámtól és édesanyámtól tudom.

Azt is mesélték nekem, hogy apám nagyon-nagyon fontosnak tartotta az igazság kimondását. Édesanyám mesélte, hogy többször rá is szólt emiatt. Egyszer együtt síeltek, és este apám megkérdezte: „Na, milyen volt, hogy érezted magad?” Ő azt felelte: „Egyszer elestem.” Mire apám kijavította: „Nem. Kétszer estél el.” Nagyon, nagyon fontosnak tartotta az igazság pontos kimondását.

Hallottam anyámtól arról is, hogy miként tette próbára őt azon a napon, amikor megkérte a kezét. Anyám nem mondott neki még sem igent, sem nemet, de aznap este mindketten hivatalosak voltak ugyanabba a bálba. Persze nem együtt, mert még nem voltak jegyesek, de ugyanoda. Anyám azt gondolta, hogy apám majd vele lesz végig, hiszen aznap kérte meg a kezét. Ehelyett apám teljesen figyelmen kívül hagyta őt, bezárkózott egy szobába öt vagy hat másik nővel. Aztán felajánlotta, hogy hazaviszi anyámat, aki elfogadta ezt, de az autóban kifakadt: „Hogy tehette ezt velem?” Haraggal rárontott, apám pedig azt felelte: „Szándékosan tettem, mert nem voltam biztos benne, hogy tényleg kedvel-e. Amikor megkértem a kezét, olyan hűvös volt, hogy nem tudtam, tényleg érdeklem-e. Most azt hiszem, tudom.” Számos nő kereshette a kegyeit, és ott volt egy teljesen nyugodt, szinte hűvös lány, érthető, hogy meg akarta tudni, mit is akar valójában.

Ezek a történetek nagy hatással voltak rám, de semmilyen saját emlékem nincs az édesapámról.

Tisztán emlékszem a Várpalota tereire. Az én szobám a mai Budapesti Történeti Múzeum területén helyezkedett el, a legfelső emeleten, az ablakom a második vagy a harmadik volt a sorban. Ha onnan kinéztem, láthattam az alatta lévő kertet, ami most már nem az, de akkoriban nagyon szép régi kert volt, toronnyal az egyik sarkában, medencével és szökőkúttal. Mindennap játszottam ott a barátaimmal, az adjutánsok és mások gyerekeivel.

Emlékszem, egyszer megtagadtam, hogy megegyem a reggelimet. Azt hiszem, mindig is rossz evő voltam. Úgy rémlik, az egész kisgyerekkorom azzal telt, hogy a felnőttek folyamatosan unszoltak, hogy egyek. Aznap nem ettem meg a reggelit, és a dajkám, Ila azt mondta, akkor nem mehetek le játszani. Egész nap a szobámban kellett maradnom, csak az ablakból integethettem a barátaimnak. Nagyon sajnáltam magam. Viszont ennek az emléknek köszönhető, hogy fel tudom idézni, hogy hol volt a szobám, mert tisztán megmaradt bennem a kép, ahogy onnan nézek le a kertre.

Emlékszem a folyosókra, mindig hatalmasnak és nagyon szélesnek tűntek. És emlékszem a kitömött állatokra is, amik majdnem olyan nagyok voltak, mint én, kerekek voltak szerelve rájuk, és végigtolhattam őket a folyosón.

Egy másik emlékem az, hogy volt egy kis pónim, akit Bogárnak hívtak. Mindennap lovagolnom kellett rajta. Néha szőrén kellett megülnöm, néha pedig nyeregben. Ez a mindennapos gyakorlás hasznosnak bizonyult, mert később, amikor Írországban nyaraltunk, kiderült, hogy tudok lovagolni. Valószínű tehát, hogy viszonylag jól megtanítottak otthon. Az egyik lovász volt az oktató.

Ifj. Horthy István (a bal alsó sarokban) gyerekek között 1943 húsvétján, a budai Várpalota kertjében

Tipikus kisgyerek voltam: egyszer Ilával, a dajkámmal sétáltam, amikor egy férfi utánunk jött, és beszélgetni próbált vele. Én ezért nehezteltem, mert úgy éreztem, hogy Ila csak az enyém. Ő elmagyarázta nekem, hogy mindez azért van, mert „ez a férfi egy detektív”, mire én azt feleltem, hogy nekem nem tetszik ez az egész, én jobban szeretem a kettőt a háromnál, hogy nekem a három túl sok.

Emlékszem arra is, hogy mindig túl meleg ruhákat viseltem, azt hiszem, e téren történt a legnagyobb változás Portugáliában. Budapesten volt sapkám, kabátom, kesztyűm… megpróbáltak tökéletes biztonságban tartani. De én ezt mindig feleslegesnek találtam, és nagyon jó volt nélkülük létezni Estorilban.

Nagyapámnak hatalmas íróasztala volt, és engedett felmászni rá, elvenni mindenféle ceruzát és hasonló dolgokat. Jó nagy ceruzái voltak, és ha folyadék érte őket, tintává váltak. Ha megnedvesítette őket az ember, lila tinta jött belőlük. Én meg elvihettem őket. Évekkel később még mindig megvoltak Németországban. Tehát biztosan megengedte, hogy bármit elvigyek tőle, ami megtetszik. Azt hiszem, szorosabb kapcsolatom volt a nagyapámmal, mint talán bárki mással, Ilán kívül. Mindig nagyon kedves volt velem, akkor is, később is Németországban és Estorilban is.

Emlékszem katonai felvonulásokra és légiriadókra is, és ha megszólalt a sziréna, akkor futnunk kellett a pincébe. És emlékszem a két unokanővéremre, Zsófiára és Nicolette-re, akik megérkeztek valamikor az utolsó Várpalotában töltött hónapokban. A két lány teljesen különböző volt: Nicolette kicsi volt, és sötét hajú, Zsófi pedig inkább szőkésebb, magasabb, intellektuálisabb külsejű, és szemüveget viselt. Nagyon kedveltem őket.

Ifj. Horthy István és dajkája, Sajni Ila Weilheimban

Vannak emlékképeim 1944. október 16. éjszakájáról. Ila ideges volt. Felébredtem éjszaka, felöltöztetett, és az előcsarnokban várakoztunk. A nagyapám esőkabátban volt, amit soha nem láttam rajta korábban, általában egyenruhát hordott. Azt hiszem, autóra vártunk, hogy elvigyen minket a nunciatúrára, biztonságba. Közben jöttek-mentek az emberek, készültek az ostromra. Emlékszem, hogy beszálltam az autóba, akkor már kissé hajnalodott, nem volt egészen sötét. Valóban a pápai nunciatúrára vittek minket, aminek volt egy tágas pincéje, ott maradtunk. Valószínűleg egész nap ott voltunk, és a következő éjszaka is, és valaki misét mondott. Rémlik, hogy apácák is voltak ott, de négyünket tudom felidézni: anyámat, Ilát és a nagymamámat, ő egy kicsit homályos.

Másnap reggel kimehettünk a kertbe, és sétáltunk. Ezután valószínűleg jöttek a németek, akik elvittek minket Kelenföldre, de erre egyáltalán nem emlékszem. A félelmetes részek talán törlődtek az emlékeim közül.

A vonatútról Németország felé egyetlen fotószerű emlékképet tudok visszaidézni. Azt, hogy éppen felébredek. (Biztosan elaludtam útközben, aztán felriadtam.) Látom, hogy Ila kinéz, és azt mondja: „Ez Bécs.” Kinézek én is, és csak romokat látok, és azt gondolom közben: „Nahát, ilyen Bécs, ilyen romos.” Hasonló képszerű emlékem van a Hirschberg-kastélyba érkezésről is, vagyis van benyomásom a házról, de igazán nem tudom, hogy akkori-e, amikor megérkeztünk, vagy későbbi. Egyáltalán nem barátságos emlék. Sötét volt, legalábbis én sötétnek éreztem. A Hirschberg-kastély valójában nagyon elegáns, tágas, tipikus bajor kastély, de akkor valamiféle háló fedte a tetejét, kosarakba szedett nagy faágakkal, hogy az erdő részének álcázzák, az oldalait pedig sötétzöld és barna festékkel kenték be. Szörnyen nézett ki. Egy gyerek számára ijesztő volt. Azt éreztem, ez nem egy örömteli hely.

Ott töltöttünk egy egész telet, közben egy karácsonnyal, ami szép volt, mert a nagymamám, az édesanyám és Ila nagyon sok időt fordított a készülődésre: készítettek nekem egy kis teherautót fadarabokból és más dolgokból. Igazán gyönyörű volt. Azt hiszem, nem volt karácsonyfánk, de helyettesítettük valami hasonlóval, amire gyertyákat is tettünk.

És aztán a tél folyamán megérkezett Jenő bácsi, akit azonnal megszerettem. A kezdetektől fogva a kedvenc rokonaim közé tartozott, de csak Portugáliában tudtam igazán értékelni őt, ahova mindig valamilyen útról érkezett meg. Volt egy Leica fényképezőgépe, és színes filmjei Kelet-Németországból. És megmutatta nekem az összes képét Afrikáról, az elefántokról és az oroszlánokról. Lenyűgöző volt. Nekem ő mindig olyan volt, mint valamiféle Indiana Jones.

Rendkívüli eseményként maradt meg az emlékeimben, amikor megérkeztek a Hirschberg-kastélyba az amerikai katonák, akik nagyon barátságosak voltak. A felettünk lévő emeleten helyezték el őket, és édességeket, cukrokat dobáltak az erkélyre, ahol a szobám volt. Ezek a cukrok egy másik civilizáció ízét jelentették számomra.

Később, már Weilheimból, emlékszem amerikai tisztek neveire. Sokat beszélt édesanyám valakiről, akit Dinehartnak hívtak. Anyám nyilvánvalóan jó viszonyban volt velük, de sosem hozta haza őket, ha lehet így fogalmazni. Nem akart komplikációt.

Az amerikaiak saját üzleteit PX-nek hívták. Néha mi is megálltunk egy-egy ilyen PX-ben. Emlékszem, gyerekfejjel milyen varázslatosnak tűnt ott minden: fagylalt, csokoládé és Coca-Cola, olyan dolgok, amik egyáltalán nem léteztek sehol máshol Németországban.

Három évig éltünk Weilheimban. A családomnak ez nagyon nehéz időszak lehetett, de nekem csodálatos volt, én nagyon jól éreztem magam. Volt egy kis barátnőm az utca túloldaláról, akivel fürödtünk az Ammerben. És ott volt az Ammer-tó, ahova kirándulni jártunk, gombát szedhettünk az erdőben Ilával, és néha felsétáltunk a Hirschberg-kastélyba, aztán vissza. Szóval számomra nagyon szép időszak volt.

Magyarok is voltak hozzánk közel, Pollingban, egy menekülttáborban. Ebben a magyar közösségben elég nagy társasági élet zajlott. Emlékszem, egyszer elvittek egy koncertre, valahol Weilheimban, amin minden magyar részt vett. Egy magyar zongorista játszott, és anyukám elmagyarázta nekem, hogy Debussy La Mer-jét játssza, aminek ugye a tenger érzetét kellett volna keltenie. De nekem nem igazán tetszett az a zene, és akkor még nem tudtam, mi az a tenger.

Emlékszem a hozzánk járó magyarok, többnyire magyar katonatisztek nevére, de nem tudnám összekapcsolni őket az arcokkal, kivéve egyét: Iványi János századosét. Ő nagyon közel állt hozzám, majdnem úgy, mintha az apám lett volna. Sokszor elvitt magával, és együtt csináltunk különböző fiús dolgokat, például pénzérméket fektettünk a vasúti sínekre. Anyám ezekről nem tudott, ezek a mi titkaink voltak.

Azután elkezdtem iskolába járni. A weilheimi elemi iskola szabályozott volt, és egyszerű. Mindenkinek volt iskolatáskája, abban egy írótábla és egy doboz tele kicsi krétákkal, amikkel a táblára írtunk, majd egy szivaccsal letöröltük. Nagyon okosnak éreztem magam. Nem tudom, hogyan történt, de iskoláskorom kezdetétől körülbelül tizenegy vagy tizenkét éves koromig nagyon okos voltam. Osztályelső. Ha a tanár mondott valamit, azonnal megjegyeztem, ha olvastunk egy verset, rögtön vissza tudtam mondani, ha ragozást tanultunk, azonnal tudtam használni, és ha a tanár kérdést tett fel, mindig tudtam, mire gondol. Amikor Portugáliába érkeztünk, hasonló volt a helyzet, az azonban érdekes, hogy Németországban ez előnyös pozíciót biztosított számomra a gyerekek között, míg Portugáliában, az angol iskolában éppen az ellenkezője történt. Ha okos voltál, vagy jól tanultál, akkor mindenki utált, és megpróbált zaklatni. Szóval időbe telt, hogy megértsem, hogy az egy másik kultúra, és alkalmazkodnom kell.

Portugáliába költözésünk fő oka a nagymama egészségi állapota volt. Weilheimban telente rendszeresen megfázott, ami többször tüdőgyulladáshoz vezetett. Erre akkoriban még nem voltak olyan gyógyszerek, mint most, és az orvosok azt mondták neki a második évben, hogy a németországi hideg telek okozzák a betegségét.

Többször járt nálunk egy svájci cionista politikus, Reuben Hecht. Amennyire tudom, ő segített nekünk Carl Lutzon keresztül Németországból Svájcba szóló beutazási vízumot szerezni, ami lehetővé tette Portugáliába költözésünket.

Az utazásra, Svájcra, majd az észak-olaszországi Rapallóra tisztán emlékszem. Akkor láttam életemben először a tengert, és hihetetlen élmény volt számomra. A végtelennek tűnő víz, az algák illata egészen rendkívüli volt az én gyerekfejemnek. Majd megőrültem az izgalomtól.

Akkor találkoztam először – és azt hiszem, utoljára – Kállay Miklóssal, aki körbevitt minket egy kis hajón, megmutatta a Genova környéki partszakaszt. Nagyon nagy vendégszeretettel fogadott minket. Egy kicsit hasonlóan kezelt engem, mint a nagyapám: felnőttként. Nem simogatta a fejemet, mint mások, úgy beszélt hozzám, mintha egyenrangúak volnánk. Ez nagyon megérintett. Amikor hajóba szálltunk, mellém ült, és azt mondta: „István, valami nagyon komoly dologról szeretnék veled beszélni, kérlek, most figyelj ide.” Nem emlékszem a pontos szavakra, de a mondandója lényegére igen. Azt mondta: „Ha majd felnősz, sokaktól fogod hallani, hogy a nagyapád fasiszta volt, de én el szeretném mondani neked… És én tényleg tudom, én jól ismerem a teljes pályafutását, hogy a nagyapád egész életében küzdött a fasizmus ellen. Ez határozta meg a pályáját.” Én ezért mindig hihetetlenül hálás voltam neki. Szerintem többször már nem találkoztam vele, bár talán egyszer még eljött Estorilba.

Aztán felszálltunk az Anna C tengerjáró hajóra, ami Portugáliába vitt minket. Az első hónapokban egy gyógyfürdő-szállodában, az Hotel do Parquéban laktunk, majd édesanyám, aki próbált óvatosan bánni a pénzzel, talált egy kis házat, amit Ramuntchónak hívtak. Nekem mint kisgyereknek nagynak tűnt, de valójában nagyon apró volt. Négyszáz dollárból gazdálkodtunk, amit a Montgomery-alap hozzájárulói adtak össze támogatásként minden hónapban, illetve az Apponyi Madeleine, egy nagy bostoni család, a Forrestek leszármazottja. Azt hiszem, talán ő volt az utolsó Forrest, aki aztán néhány évig házasságban élt egy magyar Apponyi gróffal.

Madeleine nehéz természetű volt, de imádta a nagypapát és a nagymamát. Neki köszönhető, hogy körülbelül egy évig laktunk csak a Ramuntchóban, aztán Madeleine kijelentette, hogy nem hagyhatja a kormányzót egy viskóban nyomorogni. És előadta a tervét: vesz egy nagy villát a hegyen, Estoril felett, ahol közösen fogunk élni. Így is történt. Vásárolt egy házat, amit Villa Margaridának hívtak. Nem hiszem, hogy a nagyszülőket túlságosan boldogította volna az új lakhely, hiszen a hegytetőn állt, ők pedig már idősek voltak. Szerettek sétálni, de mindennap legyalogolni erről a hegyről – és főleg vissza – nem volt túl praktikus számunkra. Rövid időn belül nyilvánvalóvá vált, hogy a rendszer nem működik. Végül béreltünk egy házat, ami nem volt olyan nyomasztó, mint a Ramuntcho, de kisebb volt, mint a Villa Margarida, és valószínűleg megfizethetőbb is.

Portugáliában sok időt töltöttünk kettesben nagyapámmal. Együtt jártunk le a tengerpartra úszni, kéthetente pedig együtt mentünk templomba, mert ketten voltunk a családból protestánsok. Egyik vasárnap katolikus templomba mentünk a nőkkel, a következőn pedig protestánsba, mi ketten. Az anglikán templom körülbelül egy kilométerre volt, mindig elsétáltunk az istentiszteletre, és beszélgettünk útközben. Az anglikán istentiszteletek elég bonyolultak, szüksége volt a segítségemre, hogy megmondjam, mikor mit és melyik könyvből kell énekelni. Olyankor úgy éreztem, mintha barátok lennénk.

Ilyenkor sok mindent mesélt nekem. Ezek a történetek azonban szinte mindig haditengerész-életéről vagy a Ferenc József császár mellett szárnysegédként töltött éveiről szóltak. Amikor lezuhant az árbócról, amikor diplomaszerzése után világ körüli útra indult, kalandok, melyeket Ausztráliában, Indonéziában vagy Indiában élt át.

Soha nem mesélt nekem a kormányzóként eltöltött éveinek családon kívül zajló eseményeiről. Soha, semmit. Úgy gondolom, hogy tengerészélete lezárulta után is, élete hátralévő részében is valamiképp tengerésztiszt maradt. Amikor arról kérdeztem, miért hord mindig egyenruhát, azt válaszolta, nem választhatja meg, mit viseljen, mert gyerekkora óta ezt kell hordania, és úgy megszokta, hogy nem is tudna másképp öltözni.

Horthy Miklós, Kállay Miklós, Horthy Istvánné vitorláskiránduláson Rapallóban, 1948 decemberében

Életem első éveit háborús légkörben, gyerekkorom nagy részét friss háborús emlékekkel terhelt világban éltem. Mérnök lettem, ami, azt hiszem, tudatos döntés volt, hogy elkerüljem azokat a területeit az életnek, ahol gyakran adódhatnak emberi konfliktusok. De miután beléptem ötvenes éveimbe, újra érdekelni kezdtek az emberi problémák: 1995 körül egy közeli barátunk, Xavier Guerrand-Hermès megkért engem és a feleségemet, hogy társuljunk vele egy olyan alapítvány létrehozásában, amely az emberi társadalom fejlődésével kapcsolatos kérdéseket vizsgálná: különösen azt, milyen fajta emberi civilizáció lenne képes túlélni a következő száz évet.

Az egyik legfontosabb megállapításunk, amely a magyar történelemre is vonatkozik, az, hogy a történelmi traumák, ha nem kezelik és nem gyógyítják őket, tudat alatt átörökítődnek a generációkon, és jövőbeli konfliktusok magvait jelenthetik. A közösségi traumák gyógyítása nem egyszerű, de úgy tűnik, hogy először mindenképpen fel kell tárnunk, el kell fogadnunk és meg kell értenünk a valóságot: hogy mi történt, és miért.

Ezért döntöttem úgy, hogy az anyám által hátrahagyott dokumentumokat a legnagyobb nyitottsággal kezelem – a Nemzeti Levéltárban helyezem el őket, és publikálom azokat a részeket, amelyek általános érdeklődésre tarthatnak számot. Remélem, hogy segítségül szolgál majd ez a kötet a fájdalom enyhítéséhez, amelyet viharos történelmünk okoz.