LAKATOS MÁRK

Mimi

© Lakatos Márk, 2023

© Open Books, 2023

A borítófotó 35 mm filmre fotózva.

Készítette: Eke Angéla színművész.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Kővári Bettina

Szerkesztő Huszti Gergely

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítótervező Zatykó Fanny

Elektronikus formátum Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-374-4

Eke Angélának és
Gryllus Dorkának ajánlom… tudjátok, miért.

Órák óta menekült. Torkaszakadtából ordított futás közben, de a tomboló viharban ebből semmi nem hallatszott. Egyre mélyebben vette be magát a megcsonkított fák közé. Vizes ruháját kegyetlenül tépték az ágak, mintha egy hadseregnyi kérges karú szörny akarná szétmarcangolni. Recsegett-ropogott körülötte a meggyötört erdő. Lassan maga mögött hagyta az utolsó tájékozódást segítő fényjelet is. Elkeseredetten igyekezett előrehaladni, de minden egyes méter megtétele egy örökkévalóságnak tűnt. Meztelen talpát tüskék döfték át, durva csuháját koboldok rángatták. A sikító szél felkapta a faleveleket a földről, és vad örvényt kavart belőlük. Alig kapott levegőt, és a szemét sem bírta nyitva tartani. Egyet viszont tudott: futnia kell. Fogalma sem volt, hogy hova, csak minél messzebb innen. Arra nem emlékezett, hogy mikor és hogyan került a vadonba. Azt sem tudta, miért üldözik. De ki kell jutnia a vaksötét rengetegből. Menekülnie kell a vadász elől, vagy a halálba hajszolja csaholó vérebeivel.

Honnan volt olyan ismerős ez a kilátástalan menekülés a semmibe, a sötét ismeretlenbe? Hát persze! Csóri Hófehérke menekült így gyermekkora kedvenc meséjében. Erre a gondolatra önkéntelenül elmosolyodott.

Egyszerre az erdő rajzfilmszerű vonalakká és sötét foltokká állt össze, Hófehérke pedig ott kocogott mellette halálra rémülten. A tökéletes áldozat szerepében, könnytől párás tekintettel törte lába alatt a gallyakat. Azért ez már mégiscsak túlzás, gondolta. Ahhoz jobbára hozzászokott az évek során, hogy a lehető legalkalmatlanabb pillanatokban ugranak elő agya rejtett zugaiból az oda nem illő, minden józan gondolkodású embert teljes joggal megbotránkoztató képek. Temetéseken rendre idióta faviccek duruzsoltak a fejében, családi ünnepségek alkalmával pedig a legnyakatekertebb pornográf jelenetekkel kellett viaskodnia, önuralmat erőltetve magára, hogy méltóságát és jó hírét megőrizze. És természetesen bárkit, legyen az rokon, barát vagy munkatárs, rögtön meztelenre vetkőztetett képzeletben, korra, nemre vagy testalkatra való tekintet nélkül. Ettől függetlenül az árva királylánnyal való versenyfutást teljesen indokolatlannak találta, és rendkívül rossz előjelként értelmezte. Egy hatalmas ág csípős ostorként csapott az arcába. Bassza meg! Még csak az kell, hogy megvakuljon.

– Ne haragudj, megtennéd, hogy más irányba futsz, drága? Mi lenne, ha összezavarnánk kicsit a vadászt? – Hófehérke csak pislogott, majd készségesen elviharzott az ellenkező irányba.

Na végre, mondta magának, soha nem bírtam a kiscsajt. A gonosz mostoha mennyivel menőbb volt.

Egyre ingatagabb lett a lába alatt a talaj. Bokáig merült a puha, süppedős masszában, amiben megfeszülve próbált előrehaladni. Csúszós volt, és hideg. A következő lépéseknél az összeboruló lombok között beszűrődött a sápadt holdvilág. Lenézett a lábára, és kirázta a hideg az iszonyattól. A földön végeláthatatlan tömegben kígyók tekeregtek egymás hegyén-hátán, a lábát is körülfonva. Felüvöltött, de egy hang sem jött ki a torkán. Megbotlott egy gyökérben, és miközben próbálta visszaszerezni egyensúlyát, nagy erővel az egyik kígyó fejére taposott. Az állat azonnal szörnyethalt. Ettől teljesen összetört. Hiába volt életveszélyben, hiába irtózott a csúszómászók undorító seregétől, nem tudta magának megbocsátani, hogy kioltotta az egyik életét. Kétségbeesetten rohant tovább. Néha hátrapillantott, mintha bármit is láthatott volna a sötétben. Ez csak arra volt jó, hogy újra megbotoljon, ezúttal egy kiálló kőben. Kis híján nyakát törte, ahogy átbucskázott a fején. Zuhanni kezdett a koromsötét mély felé. Sokáig tartott a szabadesés, megbecsülni sem tudta, mikor fog becsapódni. Abban viszont biztos volt, hogy ezzel a szerencsétlen balesettel az élete gyászos véget ér. És az utolsó, akit életében látott, Hófehérke volt. Nem a gyönyörű herceg fehér lovon, hanem az örök áldozati bárány, aki már gyerekkorában is halálra idegesítette.

Mégsem loccsant szét a feje a köveken. Érezte, hogy sűrűsödik körülötte a levegő. Nem volt alja a gödörnek, így fokozatosan elmerült a lucskos mocsárban. Valami kérlelhetetlenül húzta lefelé. Csukott szemein keresztül is érezte, hogy fehér fény hatol át az éjszaka sötétjén. Nem tudta megállapítani, hogy mennyi időt töltött az ismeretlen halmazállapotú világok között. Végül lassan, mint a napégette hegyoldalra ereszkedő ejtőernyős, egy fertőtlenítőszagú terembe érkezett. A háta és a nyaka sajgott. A szemét nem merte kinyitni, előbb a többi érzékszervével próbált tájékozódni arról, hogy hova is került.

Szabályos ritmusban, szenvtelenül ismétlődő géphangokat hallott a feje mellől és távolabbról is. Sípoltak, fújtattak, pittyegtek, berregtek. Ezt leszámítva néma csend volt: sem kiáltozást, sem nyögéseket nem hallott. Érezte, hogy csupasz testét lepedő takarja, ami puhasága ellenére is égette a bőrét. Fázott, pedig nem volt hideg. Amikor kinyitotta a szemét, először a mennyezet neonlámpáit pillantotta meg, aztán az ablakon keresztül egy kopár fa fekete csontvázát. Műanyag csipkefüggöny lejtett nevetséges táncot az ablaknyílásban. Balra nézett, ahol egy viaszfehér arcú, hajhálós idős beteg mellkasát emelgette unott egykedvűséggel a lélegeztetőgép. Néni volt, de lehet, hogy inkább bácsi. Jobbra is feküdt valaki a szomszéd ágyon, tetőtől talpig hófehér lepedővel letakarva. Az ő esetében – ha még volt egyáltalán értelme a személyes névmásnak az élettelen testre vonatkozóan – sem tudta megállapítani, hogy férfi-e, vagy nő. Rövid találgatás után belátta, hogy teljesen mindegy, mi a mellette fekvő hulla biológiai vagy akár társadalmi neme. Mit változtat ez bármin is? Eszébe jutott a közhely, hogy nemcsak a vagyonát, de a nemét sem viszi át senki a túlvilágra. Próbált megmozdulni, de érezte, hogy mindenféle csövekben, kanülökben és számára ismeretlen gépek polipszerű csápjaiban folytatódik remegő kis teste. Ami egyébként nem is volt olyan kicsi, amint azt a négy ápoló, aki együttes erővel naponta átforgatta, minden kétséget kizáróan tanúsíthatta volna. Ő mégis úgy érezte, hogy a lepedő alatt kucorgó sejtburjánzás egy kiterjedés nélküli, reszkető kis állat formáját ölti. Ebben a szánalmasan kiszolgáltatott helyzetben, amiben az élete az orvosok jóindulatán és szakértelmén múlott, egészen más megvilágításban látta a saját testét. Kit érdekel, hogy fiú-e, vagy lány? Darab húsokat mozgattak, ágytálaztak és mosdattak a némán ténykedő, szkafanderes orvosok és ápolók. Mint egy zsé kategóriás sci-fiben a nyolcvanas évekből. Az erős kezű, nemtelen lény levette a pelenkáját, majd megmosta a fenekét és a nemi szervét.

– Te, ez nem az Orsós Miksa? – hallotta a feje mögül, miközben kicsit megélénkült a halottasházat idéző csend az osztályon. Újabb szkafanderesek érkeztek, akiknél ezúttal kamera és mikrofon volt. Interjút készítettek a híradónak a halálos vírus elleni küzdelemről, az egészségügyi dolgozók emberfeletti munkájáról meg persze a kormány kiemelkedően sikeres lélegeztetőgép-beszerzéséről és egyéb kríziskezelési csodatetteiről. Miksa összerezzent a neve hallatán. Meztelenül feküdt kiterítve, épp az imént távolították el a szemérmét takaró szaros pelenkát. Belegondolt, hogy eddig mennyit szenvedett különféle plasztikai sebészek, bőrgyógyászok és fényűző kozmetikai szalonok vendégeként, hogy a lehető legszexibb arcát mutassa a kameráknak. Most legalább a legjobb pillanatában kapják le, nem kell azon tépelődnie, hogy melyik profilja az előnyösebb. A két szkafanderes próbált feltűnés nélkül közelíteni, hogy megbizonyosodjanak róla, tényleg az ismert médiaszemélyiség fekszik-e pucér seggel meg egy köteg csővel a vénáiban a csiripelő masinákkal körülvett ágyon. Miksa lehunyta a szemét, és alvást színlelt. Nem bírt volna elviselni egy szánakozó vagy együttérző tekintetet sem.

– Nem gondoltam volna, hogy ilyen kis pöcse van – súgta oda az operatőr a mikrofonosnak.

– Hogy lehetsz ekkora tahó? – felelt a másik.

– Amúgy van engedélyünk a betegeket venni? Mekkora sztori lenne már, hogy a csóka itt fekszik a többi között, és nem a VIP-osztályon?

– Most viccelsz? Nem vehetsz arcokat. Figyelj erre, vagy mehet a kukába az összes vágókép, ha elcseszed.

– Nyugi, nem ma kezdtem. De a Redditen nagyot menne azért.

– Ne hülyülj már! Minden, amit itt látsz, orvosi titok, úgyhogy ne is nagyon meséld senkinek… mármint, ha tényleg ő az. Szerencsétlen fasz, jól megszívta. Pedig mekkora pofája volt mindig. De látod, ez a geci vírus nem válogat. Most aztán imádkozhat, hogy ne kelljen vastüdőre tenni.

– Miért, az még ennél is szarabb?

– Hát, ott durván leromlanak az esélyeid. Na gyere, csináljuk meg az interjúkat.

– Oké. Te tudod, hogy ki kicsoda? Mert ezekben a permetezőcuccokban a dokit simán benézem ágytálozó fiúnak.

– Fasz se tudja. De majd összeáll a végére.

– Mint az a bizonyos bugyi?

– Hülye. Szerinted egyáltalán ilyen helyen van a pasiknak magömlése?

– Spontán tuti.

Ahogy távolodtak a lépteik, és újra csend párolgott fel a zöld linóleumpadlóról, Miksa óvatosan körülnézett. Valaki kitárhatta az ablakot, mert a szanaszét szurkált és becsövezett karján felállt az a néhány szőrszál, ami kamaszkora óta borította. A novemberi szél befújt a nejlonfüggöny alá, ami elhagyott fátyolként folytatta táncát. Eladó a menyasszony! Tessék, csak tessék!

Miksa hároméves korában volt utoljára menyasszony. 1980-at írtunk. Kiscsoportos óvodás volt, és nagyon készült az első farsangjára. Nem királylány akart lenni, vagy tündérke – fiús jelmezek szóba sem jöttek –, hanem menyasszony, aki érintetlenségének kincsét adja jövendőbeli párjának. Örökre szóló frigyre készült, míg a halál el nem választ. Anyja nem kérdezett. Leszedte az amúgy is cserére szoruló csipkefüggönyöket a gyerekszoba ablakáról. Több mint négy éve költöztek be az óbudai panelbe, indokolt volt a frissítés. Fia pontos utasításait követve Réka elkészítette szomszédasszonya segítségével a földig érő esküvői ruhát és a hozzá tartozó fátylat. A Flórián téri bevásárlóközpontban, a cipőbolt gyerekrészlegén beszereztek Miksának egy törtfehér műbőr szandált, mert a gyerekek csak benti cipőben lehettek az óvodában, esküvő ide vagy oda. A jelmezbál reggele lázas izgalomban telt. Csak Réka és kisfia voltak otthon, mert Réka férje és anyósáék, akik ugyanannak a panelnek az első emeletén laktak, szombat délelőtt lévén kimentek az óbudai piacra a heti nagybevásárlást letudni. Itt általában Gyula, a mérnök apuka és szülei csúnyán összevesztek a heti feszültséget levezetendő, úgyhogy a fiatal doktornő sietett a kis menyasszony felcicomázásával, hogy még a csirkelábak és leveszöldségek megérkezése előtt elindíthassa gyermekét a bálba. Nem árulta el senkinek a családban, hogy mi lesz a fia első jelmeze. Úgy érezte, hogy messziről kellene indítani a magyarázkodást, és ha mélyebben magába nézett, minden orvosi ismerete ellenére sem tudta megindokolni a jelmezválasztást, és hogy miért asszisztál ő mindehhez.

Miksa egész reggel csillogó szemmel rohangált fel-alá. Nagy hangon próbálta anyját meggyőzni arról, hogy a Franciaországból kapott sminkkészlettel alkalomhoz illő módon készítsék ki az arcát, de Réka úgy érezte, hogy azt már túlzásnak tartanák a Mókus utcai óvónők. Enélkül is volt benne egy nagy adag bizonytalanság a fogadtatást illetően, ha a lakótelepi közegre és a végtelennek tűnő, kínos szülői értekezletekre gondolt, de nem akarta túlaggódni sem a dolgot, mint egy béna örömanya. Próbált minden idegszálával és szíve összes szeretetével kisfiához kapcsolódni. Akárhogy is, ez az ő nagy napja volt! Vajon ki lehet a vőlegény, ha van egyáltalán? Ahogy elnézte Miksa átszellemült készülődését, nem lehetett kétsége afelől, hogy bárhonnan is érkezett a sugallat gyermekéhez, valami egészen lényegi dolgot mutatott meg magából ezzel a szokatlan jelmezzel.

Végre elkészültek. Mielőtt felvette volna a kapucnis posztó télikabátot és kedvenc piros gumicsizmáját, hogy kilépjen a téli latyakba, Miksa ragaszkodott hozzá, hogy felpróbálja a jelmezét a meggyvörös szőnyegpadló és a virágos tapéta keretezte enteriőrben. Kecsesen megigazította a fátylát, majd a szoba közepén parkoló almazöld, pedálos kabrió Moszkvics elé lépett. Hanyag mozdulattal a szélvédőre könyökölt.

– Anya, csinálsz egy fotót? – kérdezte komoly hangon.

– Persze, de aztán sietnünk kell, kisfiam, nem késheted le a saját esküvődet – indult Réka a fényképezőgépért, amibe Gyulával jó előre befűzette a filmet.

Hirtelen megfordult a zárban a kulcs, és az előszoba felől ismerős hangok szűrődtek be.

– Hol van az én Gyöngyvirágos Kicsikertem? Hol van az én kis Miksa hercegem? Ki megy ma az első farsangi ünnepségére? – Annus mama cigarettától megsárgult hangja recsegett, miközben levette sáros csizmáját, és karamellszínű harisnyanadrágban benyitott a rögtönzött fotóstúdió ajtaján. Mögötte az idősebb Gyula, már zokniban, de még a barna panofix kucsmával a fején kukucskált be az ajtón, hogy első és egy szem fiúunokáját csókokkal köszöntse a jeles napon.

– Mama, papa, nézzétek, milyen gyönyörű menyasszony a kisunokátok! Gyertek gyorsan, le ne maradjatok a családi fotóról! – kiáltotta Réka hirtelen és eltúlzott jókedvvel, hogy valamiképp ellensúlyozza a néma csöndet és a nagyszülők arcára kövesedett bárgyú mosolyt. Gyula papa fülei kivörösödtek, és a homloka gyöngyözni kezdett a kucsma alatt, mint mindig, amikor indulatai elragadták. Annus mama sokatmondóan Rékára nézett, aztán összecsókolta Miksát, aki ezt minden esetben túlzásnak tartotta, de tökéletes szépségű menyasszonyként most kifejezetten nehezményezte.

– Gyere, papa, álljunk a kocsi mögé. Réka, hívd be az apját, neki is szerepelnie kell a képen, és nézd meg, itthon van-e Emőke a szomszédból. Majd ő elkattintja a gépet. Milyen kár, hogy a nászasszonyék nincsenek ma itt – szólt Annus hasonlóan erőltetett lendülettel, mint Réka az előbb, miközben a család két férfitagja egyre mélyebb hallgatásba burkolózott.

Miksa mozdult egyet a kényelmetlen kórházi ágyon. Lelki szemei előtt ott lebegett még a megfakult fekete-fehér zsánerfotó a Duna-parti panelből. Egy csillogó szemű menyasszony, hófehér ruhában és fátyollal a fején indul az életbe vőlegényt keresni. Szűzen és azzal a szilaj akarattal, hogy kiharcolja magának az őt megillető helyet, bármilyen képet is vágnak mögötte szerettei a savanyúra sikeredett családi pillanatfelvételen. Most meg itt fekszik egy rakás hulla szomszédságában, levetkőzve mindent, amit idáig fontosnak hitt. Családja, barátai sehol, társadalmi státusza egy rossz vicc, még a saját testét sem ő irányítja, hanem gépek és idegen orvosok. Mi maradt hát belőle? Emlékei és egy sor bizarr, nyugtalanító gondolat.

Róma, 2021. október

A feszes fenekű utaskísérő elkérte az üres poharat. Végre leszálláshoz készülődött a személyzet. A kedvező szélviszonyokat kihasználva behozták a késői indulást, így bő húsz perccel korábban landolnak majd a tervezettnél. Miksa kinézett az ablakon, és megfürdette tekintetét a délutáni napfénnyel játszadozó hullámokban. A gép Ostia irányából közelítette meg Rómát.

Remek, a naplementét már a tetőterasz koktélbárjából nézem, gondolta. Ölébe vette táskáját, nehogy észrevegye a széles mosolyú afrikai fiú, hogy nem kapcsolta vissza biztonsági övét a leszálláshoz. Úgyis az egész út alatt vele flörtölt. Miksa eleinte nem hitte el, hogy valóban neki szólnak a kacsintásai, amikkel különösen kedves mondatait toldotta meg.

– Szereti a svájci csokit, Orsós úr?

– Megőrülök az ínyencségekért – válaszolt sokatmondóan Miksa, de nem mert hosszan a fiú szemébe nézni.

Mit akar ez tőlem? Mi ez, valami kandikamerás átverés? Mindjárt előugrik a stáb a pilótafülkéből, és zajos nevetéssel nyugtázzák, hogy Miksa jól beszopta a beépített emberük udvarlását. Ez a pasi túl szép és túl fiatal volt ahhoz, hogy csak úgy csapja neki a szelet. Ráadásul ilyen nyíltan, munkaidőben. Nem értette a dolgot, de a sokadik pezsgő után kissé felbátorodott, és mindenféle mondvacsinált indokkal nyomogatta a személyzetet hívó csengőt. Láss csodát, mindig ugyanaz a fiú érkezett a legnagyobb jókedvvel. Nem győzte újratölteni a poharát, és idővel már kérés nélkül hozta neki az édes finomságokat. Miksa azt kívánta, bárcsak soha ne érne célba a Zürich–Róma járat. De semmi nem tart örökké. A gép süllyedni kezdett, mire ő befogta az orrát, és levegőt préselt az orrüregébe, hogy a füle kiduguljon. Nézte az aranyló napot és a mélyben csillogó azúrkék vizet. Olyan volt felülről, mint egy kényes szakértelemmel kidolgozott, kézzel festett drága kígyóbőr egy számozott Versace táskán.

A gép lomhán összecsókolózott a leszállópálya aszfaltburkolatával.

– Köszönjük, hogy légitársaságunkat választották, legyen csodás estéjük az Örök Városban – szólt a mikrofonba a fiú, miközben Miksára vigyorgott huncut szemekkel. Illatos fehér inge alatt feszültek kidolgozott mellizmai, ahogy a keresztbe csatolt dupla biztonsági öv rántott rajta egyet a földet éréskor. Ruganyos mozdulatokkal kiszabadította magát a lehajtható ülésből, Miksának arcpirító gondolatai támadtak a látványtól. Egyszerre próbálta elcsípni és elkerülni a perzselő fekete szembogarakat. Leszedte a kézipoggyászát az ülés fölötti tárolóból, és a kijárat felé indult.

– Uram, leírtam önnek, melyik kapunál tud beszállni a következő járatához. Parancsoljon. Jó utat! – mondta villogó fehér fogakkal a fiú, és megnedvesítette kiszáradt ajkait. Kíváncsi kolleganőjétől félig elfordulva nyújtotta át a kettéhajtott használt beszállókártyát. Miksa megdöbbenésében épp szólni akart, hogy ez valami tévedés lesz, mert ő történetesen Rómába jött, és nem szándékozik átszállni, amikor észrevette, hogy szálkás betűkkel egy telefonszám virít a papíron.

– Köszönöm, nagyon kedves! – lehelte, miközben erős dobogást érzett a halántékában. Mindig is egy ilyen repülős kalandról fantáziált, amiben szerepel egy afrikai herceg, aki sikkes egyenruhában, fényes bőrcipőben és duzzadó izomzattal áll a kijáratnál, és mereven a szeme közé néz, mialatt ő remegő térdekkel elhagyja a gépet. Na, ezért érdemes nem fapadossal repülni. Nem mert visszanézni, nehogy úgy járjon, mint az állhatatlan Orfeusz az Alvilág kapujában. Nehogy a gonosz Hadész örökre elvegye tőle újdonsült, még igazából ismeretlen kedvesét, amiért nem volt képes uralkodni felajzottságán, és a tilalom ellenére visszafordult a Fiumicino reptér rideg alagútjában, hogy újra meggyőződjön róla, biztosan nem káprázat volt a tízezer méter magasan szövődő románc.

Határozott léptekkel palástolva izgalmát eltűnt a csápban, és a kijárat felé vette az útját. A hotelből majd felhívom, gondolta.

Már a taxiban ülve küldött a fiúnak egy sokatmondó emojit WhatsAppon a járatszámmal, amin együtt utaztak. Újra be kellett vallania magának, hogy imádja a banális történeteket, és rajong a giccsért. A Colosseum előtt haladtak, ő kinézett a taxi lehúzott ablakán. Sokkolóan szép volt a narancsban játszó római égbolt, Campariban áztatta a fenséges romokat.

– Látja azt a hotelt, signore? Azzal a hatalmas tetőterasszal? – gesztikulált a taxisofőr, akit jelmezbe bújtatva gond nélkül betehettek volna a Ben Hur egyik filmes jelenetébe vagy Pasolini Dekameronjába. Göndör volt, sasorrú, és sármosan rikácsolt. – Lady Gaga az egészet kibérli, amikor Rómában jár. Onnan nézi a Colosseumot naplementében úgy, hogy egy karnyújtásnyira van tőle. A Gucci-film forgatása alatt is hónapokig ott lakott. Azt mondják, most is itt van nálunk.

– Van ízlése a kis nőnek – motyogta maga elé Miksa, majd elgondolkodott, hogyan tudná lefordítani ezt angolra vagy olaszra. – Brava! – nyugtázta leegyszerűsítve a dolgot, és a sofőr ezt az egyszavas választ tökéletesen kielégítőnek tartotta a történet lezárásához. A Villa Borghese felé vették útjukat.

Miksa kezében megrezzent a telefon. Egy helyzetmeghatározó térképet küldött a szám tulajdonosa, akiről kiderült, hogy Omarnak hívják. A gépen csak a vezetéknevét tudta elolvasni a névtáblájáról. Rögtön utána érkezett egy minden tekintetben egyértelmű fotó Omar személyes kvalitásait illetően, egy mozaikkal kirakott zuhanyfülkéből. Minden bizonnyal nem most készült, mert ilyen rövid idő alatt nem érhetett az imént elküldött címre. Egész közel van a szállodámhoz, gondolta Miksa. Biztos mindenkinek ezt a képet küldi. Egy hét alatt vajon hány járaton fordul meg? És mekkora lehet az étvágya? Én aztán nem bánom, ha ma este belém harap. Újra megrezzent a telefon. Elza hívta Budapestről, aki hosszú ideje intézte Miksa sajtóügyeit, régi motoros volt a szakmában. Évtizedes barátságukra való tekintettel ő bármikor hívhatta.

– Rendben megérkeztél? Nem volt turbulencia? – csicsergett pár ezer kilométer távolából.

– Figyelj, akkora viharba kerültem, hogy azóta is remeg kezem-lábam!

– Ne idegelj! Nagyon para volt?

– Még annál is nagyobb. És ezt veheted szó szerint. Huszonöt centiméter, de inkább több. Ja, és Omarnak hívják.

– Mi van? Nem mondod, hogy összeakadtál valakivel a gépen? A melletted ülővel?

– Nem, annál sokkal közhelyesebb. Az utaskísérővel!

– Esküdj! Látod, mondtam, hogy Swiss Airrel repülj. Fapadoson nincs ilyen felhozatal. Úristen, életem legjobb dugása egy másodpilótával volt Miamiban, meséltem már?

– Nem rémlik. – Miksa átvette a telefont a bal kezébe, és hátradőlt a taxi kényelmes bőrülésén.

– Nagyjából harminc másodperc alatt dőlt el a dolog, amikor félúton kijött a fülkéből, hogy köszöntsön egy idős párt a bizniszen. Majdnem fellökte a pezsgőspoharamat, amikor lehajolt, hogy kezet fogjon velük. Durr! Belém fúródott a sistergős istennyila, és egész úton azon filóztam, hogy leszállás után hogyan cseréljünk számot. Két nap múlva repült tovább. Nem sokat láttam Miamiból, csak a tengert a szállodai szoba erkélyéről. Amikor éppen nem a korláthoz voltam nekinyomva a huszadik emeleten. Mint egy kibaszott Helmut Newton-divatfotón. Tárgyiasítva, lealacsonyítva, de úgy megbaszva, ahogy addig soha – nevetett hangosan a telefonba. Hallatszott, hogy élénken él még benne az ellopott két nap emléke. Miksa nagyon szerette barátnője bőven ömlő életkedvét, amivel az ő érzelmi hullámvölgyeit is gyakran kisimította. – El sem hiszem! Régen milyen bevállalós voltam. Most meg bénázok egyik hülyétől a másikig – folytatta Elza. – Na, de veletek mi lesz? Találkoztok?

– Nem tudom – felelte Miksa, és a zsebe mélyéről egy marék pisztáciát halászott ki, amit még a gépen kapott Omartól. – Vacsorára vagyok hivatalos az új dominikai projekt kapcsán valami extra puccos helyre. Remélem, nem kell sokáig maradnom. Bár az is igaz, hogy ma kellene megalapoznom, hogy belém szeressen a megrendelő.

– Nagyon be akar fűzni, ha bizniszjegyet küldött, meg berakott egy luxusszállodába. Hogy is hívják?

– Lorenzo Carnero. Spanyolországban csinált klubokat. Ibizán, Marbellán meg még egy csomó helyen. Kicsit utánakérdeztem. Állítólag kőkemény a pali. Annyit sikerült kiderítenem, hogy egy közös ismerősünk ajánlott be neki, aki szintén a show-bizniszben dolgozik. Valami klubszerűséget akar csinálni Dominikán. Ott még úgysem voltam, és tudod, hogy a karibi fiúk a gyengéim. Szerinted elvigyem ma este Omart magammal? – kérdezte ártatlan hangsúllyal.

– Eszedbe ne jusson! Nem tudnál tőle koncentrálni.

– Ha küld még néhány hasonlóan egzakt fotográfiát a biológiai nemét illetően, akkor nehezen.

– Jó, akkor írd meg Omarkának, hogy fogja vissza magát, mert ha pucér pöcsöket akarsz látni, akkor inkább a Galleria Borghesét választod.

– Omar farka ott is szenzációt keltene! Soha nem értettem, hogy miért büntették az ókori szobrászok a tökéletes testű pasikat olyan lehetetlenül kis pöcsökkel. Szomorú história. Bambán sétálgatsz a múzeumok soha véget nem érő folyosóin, és mély sajnálatot érzel – Miksa kinézett az ablakon. A Via Veneto közelében jártak.

– Ennyi sok értékes márvány. És így elkúrni! – nevetett Elza maga elé képzelve az említett műalkotásokat.

– A kis pöcs a lelki finomságot és szellemi gazdagságot jelképezte. Sőt, az ókori hellének a túl nagy farkat egyenesen nevetségesnek és csúnyának tartották. Tudod, mi lehetett mögötte? Féltékenység, édesem! Ha már itt pöcsölünk, mondd már, veled mi van? Semmi pasizós sztori? – kérdezte, miközben a taxi ablakán át bámulta a városi forgatagot, és pisztáciát ropogtatott.

– Nem akarlak most ezzel fárasztani, mert fontos estéd lesz – felelte Elza. – Tömören annyi, hogy a minisztériumi bonviván bejelentette, hogy nem áll készen egy komolyabb kapcsolatra. Érted ezt? Az nem számít, hogy ő hajtott rám, meg nyomta csengőt, hogy a szakítása után üres a lakása meg az éjszakái. Meg persze a hűtőszekrénye. Két hónapig ment a lelki wellness nálam, meg a búfelejtő szex, aztán behúzta a kéziféket. Pont amikor a nyári programok után kicsit bekuckózhattunk volna, meg ráfordulhattunk volna az ünnepekre. Attól egyből ledobta az ékszíjat.

– Visszament a volt nőjéhez, mi?

– Jól érzed. De ott sem tud a sarkára állni. Most inkább szüretelget a Balaton-felvidéken a pályázatos haverjai felújított luxusborospincéinél, és bejárnak Füredre kurvázni. Persze csak miután a napi munka végeztével ledobták a dizájner-gumicsizmát.

– El tudom képzelni – röhögött Miksa. – A Rakonczait is lehívják egy kis éji zenére. A Nád a házam teteje nélkül kizártnak tartom, hogy kiforrjon a must.

– A végén meg egy jó vitorlásorgia – vihogott Elza. – Azokon a hajókon van rendes fűtés. De visszatérve a lényegre: Omar maradjon parkolópályán ma este. Mikor kell odamenned?

– Kilencre. Tudod, az olaszok nem kapkodják el a vacsorát. Bár a csávó nem is digó, hanem spanyol. Detto. Mindjárt a szállodában vagyok, majd ott összerendezem a gondolataimat. Te meg ne tépd magad e miatt a barom miatt.

– Jó, igyekszem. Egy kalappal mára. Holnap hívj, hogy mi volt!

– Csók, majd küldök képeket – nyomta ki a telefont Miksa, pont mikor egy éles kanyarral befordultak a hotel parkolójába.

Miksa a forró zuhany alatt azon járatta az agyát, hogy ő vajon miért nem küldözget intim fotókat, mint Omar, akinek ez szemmel láthatóan a világ legtermészetesebb dolga. Ha szobortestű afrikai félisten lenne hatalmas fasszal, akkor biztosan nem kínozná ez a kérdés. A márvány fürdőszobából egyenesen rálátott a szemközti reneszánsz villa kertjére, ami mögött a Szent Péter-bazilika kupolájának tojás formájú sziluettje sejlett fel az egyre vörösebben izzó égbolton. Odaát épp befejezték a felújítási munkálatokat aznapra. Néhány izzadt olasz kan a festékfoltos cuccokat ledobálva egymást fröcskölte a kerti kút vizével. Fociztak a porban egy üres sörösdobozzal, és közben marha vicces TikTok-videókat forgattak, látszólag csapatostul meghágva a legvékonyabb, borostás szépfiút. Egymás nyakába ugráltak, és ordítva röhögtek. Miksa kéjtől felajzva engedte magára a forró vizet.

Behunyta a szemét, és hagyta, hogy a vízcseppek vörösre csipkedjék a bőrét. Arra gondolt, hogy vajon Michelangelónak, a kupola zseniális tervezőjének milyen viszonya lehetett a saját testével? Volt esetleg testképzavara? Mert a férfitest egészen egyértelműen elvarázsolta. Miksa emlékezett rá, hogy néhány évvel azelőtt rendeztek Budapesten egy igazán nagy ívű kiállítást a mester rajzaiból, mármint a maradékból, amit nem dobott a tűzre közvetlenül a halála előtt. Ennek kapcsán a neves hírportál kultúrszakértője próbálta elmismásolni Michelangelo szemmel látható fétisét a tobzódó férfitestek vonatkozásában. Azzal érvelt a szemérmes kritikus, hogy a kor művészeti kánonja szinte megkövetelte a pucér pasikat, mert az olyan antik kincsek felfedezése, mint a belvederei Apollón, újra irányba állította a reneszánsz közízlést. Divatba jött a meztelen férfiszépség csodálata. Miksa ezzel messzemenőkig tudott azonosulni. Michelangelo modelljei rendszerint egyszerű melósok voltak, mint azok a villa kertjében. Vagy fiúprostituáltak, akikből szintén akadt bőven a város kétezer éves történelme során. Miksa nagy élvezettel képzelte bele magát az ötszáz évvel ezelőtt játszódó manierista erotikus moziba, miközben beszappanozta magát az illatos tusfürdővel. Buonarroti mester keménykötésű figura volt, nem csoda, hiszen állandóan a márványt püfölte, de önarcképein nem ábrázolta magát szépnek. Az utolsó ítélet freskóján Szent Bertalan saját lenyúzott irhájára festette rá magát. Nem volt egy pávatípus, sommázta magában Miksa. Mélyen vallásos volt, így folyamatosan korbácsolta is magát vonzalmai miatt.

Ő, aki a legszebb férfitesteket festette a Sixtus-kápolna mennyezetére kéjesen tekergőző OnlyFans-tartalomgyártóként, vajon hogyan tekintett saját fizikumára? Miksa a szemben álló tükörben tettetett közönnyel megvizsgálta hurkáit. Volt-e kisebbrendűségi érzése, amikor modelljeivel összehasonlította magát? Maximalistaként vázlatai és tanulmányai nagy részét megsemmisítette, mert nem bírta elviselni, hogy kutató tekintetek vizslassák eltévelyedett kísérleteit. Vagy talán csak azokat a verseket és rajzokat semmisítette meg, amelyek túl forró tartalmuk miatt már nem fértek volna be a gondosan felépített imázsba?

Miksa visszazökkent a valóságba, elzárta a vizet, megtörölközött a puha fürdőlepedővel, és bekente magát mirhaillatú testápolóval. Becsukta a hatalmas fürdőszoba ablakát, elköszönt a bazilika kupolájától és a munkásfiúktól. Kényelmes tempóban felöltözött, hiszen már jó előre kikészítette a patyolattiszta ágyneművel borított magas franciaágyra esti öltözékét. Reverendahatású, hosszított, puha kabátot, orosz galléros inget vett, és bő selyemnadrágot. Mindezt matt fekete árnyalatban. Felhúzta piros, magas sarkú lakk bokacsizmáját, és egy fekete borjúbőr kézitáskát választott hozzá, amelyiken egy fekete-fehér-piros kígyó tekergőzött vészjóslóan. Beparfümözte ezüstfehérre festett rövid haját, és feltette fekete csontkeretes szemüvegét. Belenézett a mennyezetig futó aranyozott tükörbe, elmosolyodott, és egy puszit dobott a tükörképének. Ügyes legyél, bazmeg! Kilépett a szobából, és a liftbe szállva a hatodik emeleti bárba vitette magát.