Bojti Andrea

A MAGABIZTOS
SZÜLŐ

A kételyektől a tudatosságig

© Bojti Andrea, 2023

© Open Books, 2023

Borítófotó © Martin Barraud/iStock

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szaklektor Dancsó Orsolya

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Borítótervező Zatykó Fanny

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-338-6

Tartalom

Bevezető

1. rész
Gyereknevelés egy gyorsan változó, bizonytalan világban

Hogyan változott a világ?

Túl sok az információ

A merevség és az általánosítás csapdája

Az interneten mindenki szakértő

A tökéletesség illúziója

A hétköznapok bizonytalanságai

A látszólag magabiztos szülő

2. rész
A szülői önismeret útján

A szülői szerep

A nevelési stílusok

A szülői szerep változása csecsemőkortól a kamaszkorig

Traumatizálom a gyereket?

Alkalmazkodás a nehézségekhez

Krízisek és traumák egy sikeres életben

Szülői szövetségben

Aprócska felnőttek

Válás gyerekszemmel

3. rész
Az életkorok pszichológiája

A csecsemőkor

A kisgyermekkor

Az óvodáskor

Az iskoláskor

A kamaszkor

4. rész
Komplex gyermekpszichológiai gondolkodás a gyakorlatban

A viselkedés szisztematikus megfigyelése

Rendszerszintű gondolkodás a problémáról

A külső körülmények hatása a gyereknevelésre

Szülői önismereti kérdések a terápiában

Néhány összefoglaló gondolat a magabiztos szülőről

5. rész Mikor forduljunk szakemberhez?

Ha elmarad a gyerek a fejlődésben

Ha pszichés problémája van a gyereknek

Milyen szakemberhez forduljak?

Hogyan találjuk meg a megfelelő pszichológust?

Milyen terápiás módszerek segíthetnek?

Köszönetnyilvánítás

Felhasznált irodalom

Ajánlott irodalom

Bevezető

Amikor e könyv megírásának ötlete először megfogalmazódott bennem, rögtön adódott is a kérdés: mi jelenthet ebben a mai bizonytalan világban konkrét kapaszkodókat a gyereknevelésben?

Sorra jutottak eszembe a hónapokig tartó terápiás beszélgetések a gyereknevelés útvesztőjében elakadt szülőkkel. A sok kérdés: vajon normális-e, hogy a gyerekem ebben a korban így vagy úgy viselkedik? Mit tegyek, hogy megelőzzem a bajt? Hogyan értsek vele szót? Vajon biztonságos a kötődésünk? Nem traumatizálja, ha rosszul reagálok az érzéseire?

Felidéződött bennem a sok szülői kétely is. Elég jó szülő vagyok, ha néha nincs kedvem a gyerekkel játszani? Elrontottam valamit, amiért azt mondja, nem szeret? Mit tegyek, ha úgy érzem, csődöt mondtam szülőként?

A sokféle esetben van egy közös pont: a szülői bizonytalanság. Persze senki sem születik szülőnek, de vajon könnyebb vagy nehezebb ma gyereket nevelni, mint harminc, negyven, ötven évvel ezelőtt? Egyszerűsíti vagy bonyolítja az életünket a sok információ, ami rendelkezésünkre áll? Hogyan alakul a szülői szerep ebben a megváltozott világban? Mi a célunk ma a gyerekneveléssel? Valójában egyik kérdésre sem lehet egyértelmű választ adni, sőt ahány eset, annyiféle megoldás létezik. Ami az egyik családban jól működő nevelési eszköz, az a másik családban életidegennek hat.

Mégis hogyan lehet akkor általánosságban segíteni a családoknak?

Biztos, hogy minden szülőt magabiztosabbá tehet, ha elsajátítja a gyermeklélektan szemléletét, vagyis azt, ahogyan mi, gyermekpszichológusok a gyerekről, a gyereknevelésről, a családokról és a pszichés problémákról gondolkozunk. Ennek szerves része, hogy a konkrét probléma vizsgálatánál sokkal tágabb perspektívából figyeljük meg a gyereket és a családját, többek között figyelembe vesszük a társadalmi-kulturális beágyazottságot, a családi hagyományokat és értékrendet, a gyereket körülvevő tágabb környezet hatásait vagy a szülők önismereti kérdéseit. Kiemelten fontos, hogy megfelelő tudásunk legyen a gyerek életkorára jellemző fejlődéspszichológiai sajátosságokról is. Mindezek birtokában a szülő sokkal kompetensebben képes döntéseket hozni, és ezáltal magabiztosabb lesz.

Gyakran kérdezik tőlem, hogy nekem akkor nincsenek is nehézségeim a gyereknevelés kapcsán? Képes vagyok mindig minden helyzetben nyugodtan, tudatosan reagálni? Nem, dehogyis. A pszichológus is ember. A saját családomban elsősorban anyaként vagyok jelen, a magam hozott mintáival, küzdelmeivel, ugyanakkor a tudás és a tudatosság sok bizonytalanságtól és felesleges aggódástól megszabadított már. Szeretnék mindenkit megnyugtatni: a gyereknevelést nem lehet és nem is kell tökéletesen csinálni. Elég, ha elég jól csináljuk.

Én sem rendelkezem megdönthetetlen válaszokkal és biztos tanácsokkal. Ez a könyv sokkal inkább abban szeretne segíteni, hogy megértsük, mi mehet végbe a gyerekünk lelkében. Ha megtanuljuk, hogyan helyezkedhetünk bele az ő gondolatvilágába, és ezzel egyidejűleg önreflektív módon igyekszünk megérteni a saját motivációinkat és reakcióinkat, akkor ösztönösen meg tudjuk majd hozni a számunkra legjobb döntést, és az adott helyzetben optimálisan fogunk cselekedni. Egy magabiztos szülő ezt a szemléletet és az itt bemutatott ismereteket és eszközöket képes rugalmasan a saját családjára szabni, a lehető legjobban támogatva a gyereke személyiségfejlődését.

A könyv első része rávilágít arra, milyen sok bizonytalansági tényező nehezíti manapság az életünket, és hogyan lehet megtalálni az információtengerben a kapaszkodókat.

A második és harmadik rész a magabiztos szülői lét két támpillérét mutatja be. A szülői önismeret egy olyan befektetés a gyerekeink jövőjébe, aminek a segítségével ők már sokkal könnyebben és magabiztosabban nevelhetik az ő gyerekeiket. Az önismereti úton való elindulás első lépése, hogy szembenézzünk a saját hozott mintáinkkal, illetve ezek hatásával a gyereknevelésről alkotott elképzeléseinkre. Ám ez önmagában még csak az út eleje. Szülőnek lenni állandóan változó minőség, így a saját magunkon végzett munka sem ér véget soha. Továbbá a szülői önismeret nemcsak rólunk vagy a gyerekünkkel való kapcsolatunkról szól, hanem a szülők közti együttműködésről is, hiszen a gyereknevelésről mindig csak a családi rendszerben érdemes gondolkodni.

A magabiztos szülői lét másik tartóoszlopa a fejlődéslélektani alapismeretek elsajátítása. Bármilyen élethelyzetben először is érdemes azt végiggondolni, mi jellemző az adott életkorra, hiszen ez rengeteg kérdésre önmagában is megadja a választ. A könyv harmadik részében csecsemőkortól kamaszkorig végigveszem az egyes életszakaszok fejlődési sajátosságait.

A negyedik rész egy gyakorlati útmutató, hogyan működtethető a gyermekpszichológia szemlélete a hétköznapi gyereknevelésben, az utolsó részben pedig támpontokat adok abban a kérdésben, mikor és milyen szakemberhez érdemes fordulni egy adott problémával.

A könyvben szereplő esetek a valóságon alapulnak, de minden részletet, körülményt megváltoztattam, hogy ne legyenek beazonosíthatók a szereplők.

A könyv küldetése, hogy folyamatában kísérje a családokat a gyereknevelés rögös útján. Csecsemőkortól kamaszkorig minden életkorban visszanyúlhatunk az itt leírtakhoz.

Minden szülőt arra biztatok, legyen nyitott gyermeke lelkivilágának megismerésére!

Bojti Andrea

1. rész

Gyereknevelés egy gyorsan változó, bizonytalan világban

Hogyan változott a világ?

Az anyai dédanyám 2007-ben, néhány héttel a századik születésnapja előtt halt meg egy kis faluban Tokaj-Hegyalján. Gyerekkorom meghatározó élményei voltak a néhány havonta nála tett látogatások. Mivel telefonja nem volt, sosem tudta pontosan, mikor megyünk, de úgyis mindig kint ült a tornácon. Az egész falu ismerte. Nem sétált el úgy senki a háza előtt, hogy ne köszönt volna be neki. Hiába élt egyedül, mindig biztonságban tudtuk, hiszen a falusi közösség vigyázott rá.

Dédiben nagyon élénken éltek fiatalsága emlékei. A második világháborúban veszítette el a férjét, a dédapámat, és egyedül maradt két gyerekkel, háztáji gazdasággal a nehéz időkben. A túlélést pedig szinte kizárólag ennek a kiszámíthatóan működő falusi közösségnek köszönhette. A két hadiárva, a nagymamám és a testvére számára a tanulás jelentette a boldogulás útját, amit akkoriban senki nem kérdőjelezett meg, hiszen a közösség érdeke is ezt kívánta.

Ebben a hagyományos nagycsaládos falusi közösségben mindenkinek megvolt a maga feladata: az asszonyok ellátták a háztartást, de kijártak a szőlőbe is kapálni; a férfiak metszettek, levágták a disznót, pajtát építettek az állatoknak; az öregek vigyáztak a házra, a gyerekekre, és megetették a tyúkokat; a gyerekek pedig összeszedték reggel a tojást, majd csapatostul elmentek a falusi iskolába. Kevesen kérdőjelezték meg ezeknek a feladatoknak a létjogosultságát, egyszerűen tették a dolgukat együtt, ahogy azt a közösség érdeke kívánta. Az egyéni érdekek háttérbe szorultak a közösségi, társadalmi haszonnal szemben, az egyént a közössége határozta meg.

A gyerekeket a falu nevelte. A családok és a szomszédok kisegítették egymást. A gyermekágyas anyára hetekig a közösség főzött, az idősebb nőrokonok ellátták szoptatási és babagondozási tanácsokkal. Mivel a családok együtt éltek, a fiatalok számára nem jelentett újdonságot a csecsemőgondozás, hiszen látták maguk körül felnőni a gyerekeket.

2007-ben, néhány nappal a századik születésnapja előtt temettük el dédit. Csak néhányan jöttek el a szertartásra, az elmúlt évtizedekben ugyanis a falu szépen lassan kiürült. A fiatalok nem tértek már vissza az iskola elvégzése után, az idősek meghaltak. Álltam a családi sírhely mellett, néztem a lenyugvó nyári nap sugarait a szemközti szőlőföldeken, és azon gondolkodtam, micsoda időket élt meg a dédanyám: 1907-ben az Osztrák–Magyar Monarchiában született, és 2007-ben európai uniós állampolgárként halt meg. Bár azt a száz évet ugyanabban a kis tokaj-hegyaljai faluban élte le, mint ahol született, közben a világ hatalmasat fordult körülötte.

Amikor a lányom 2016-ban egy budapesti kórházban meglátta a napvilágot, csak a férjem várakozott a császáros műtő előtt. Majd néhány óra múlva már ott is kellett hagynia minket, mert lejárt a látogatási idő. Újszülött gyermekét legközelebb már csak a hazaúton vehette a karjába. Amikor hazaértünk, a baba aludt, ezért ki sem vettük a hordozóból, csak leraktuk a nappali közepére. Fogalmunk sem volt, mihez kezdünk majd vele, ha felébred. Aztán persze feltaláltuk magunkat, amiben a szüleink is segítségünkre voltak. Azonban három héttel később teljesen egyedül maradtam az újszülöttel a lakásban. A szüleink hazamentek az ország másik végébe, a férjem pedig vissza az irodába. A nap nagy részében egyedül voltam a babámmal és a kérdéseimmel.

Vajon mit szólna dédi, ha ezt elmesélném neki? Szerintem el sem tudná képzelni, hogy lehet így „egyedül” élni és gyereket nevelni. Pedig ma a legtöbb család hasonlóan él. Még a nagycsaládos közösségekben is jobban magukra maradnak a fiatal szülők, hiszen a nagyszülői generáció sokkal később megy nyugdíjba. A hagyományos családi közösségek ma már szinte csak nyomokban fellelhetők.

Túl sok az információ

Amikor a családokkal a szülés körüli időszakról beszélgetünk, szinte mindig szóba kerül, milyen kevés előzetes információ birtokában vágtak bele a gyerekvállalásba. Hiszen arról már nem szólnak a szülésfelkészítők, hogyan lehet jól kezelni a krónikus fáradtságot, vagy mit tehetnek a szülők, ha úgy érzik, abnormálisan sokat sír a kisbaba. Míg néhány évtizeddel ezelőtt ezekre a kérdésekre megadta a választ a közösség, és a családi hagyományok világosan mutatták az utat, addig ma, amikor pillanatok alatt minden választ megtalálhatunk az interneten, éppen a túl sok információ az, ami elbizonytalanítja a szülőket.

Elég rákeresni a „túl sokat sír a baba” kifejezésre, és rögtön az első oldal találatai alapján felmerülhet bennünk, hogy komoly alvászavara van, esetleg beteg. De találunk cikket egy babaáruház és egy tusfürdőmárka oldalán is, ahol csak általánosságban ír valaki(!) a csecsemősírás különböző típusairól, és akkor a kattintásvadász női magazinok cikkeit nem is említem. Jogos a kérdés, hogy akkor valójában mi számít szakmailag hiteles forrásnak, és hol találhatjuk ezeket a cikkeket? Sajnos azokat sokszor úgy kell felkutatni. Többek között érdemes megnézni, ki a honlap üzemeltetője. Ha szakcikket olvasunk, milyen szakember írta vagy működött közre benne? Hitelesebb az olyan újságcikk, amely megszólaltat a témában releváns végzettségű szakértőket is, illetve ma már egyre több szakterületen maguk a szakemberek honlapján is hasznos és naprakész információkat kaphatunk. Ugyanakkor sajnos sokszor épp a legrelevánsabb oldalakat a legnehezebb megtalálni, mert ezek marketingtevékenysége elmarad a többitől.

Nagyon elbizonytalanító az is, amikor a különböző szakemberek egymásnak ellentmondó tanácsokkal látják el a kismamákat. Egy igen sarkalatos példa erre a szoptatás. Képzeljük el, mennyire elbizonytalanítja a kismamát, amikor az újszülöttosztályon bejön a csecsemősnővér, és sajnálkozva közli vele: „Jaj anyuka, adjon egy kis tápszert annak a szegény babának, ne éhezzen!” Aztán otthon a védőnő és a háziorvos is különböző szoptatási tanácsokkal látja el. Mire eljut az anyához a hivatásos, képzett szoptatási tanácsadó, addigra a korszerű, valóban tényeken alapuló szakmai segítséget is nehezen fogadja.

Nem könnyíti meg a szülők helyzetét a sok gyereknevelési kézikönyv sem, melyek szintén sokszor egymásnak teljesen ellentmondó szakmai evidenciákat vonultatnak fel. Emlékszem egy anyukára, aki az egyik találkozásunk alkalmával majd egyoldalnyi általa összeszedett szakirodalommal kapcsolatban kérte a tanácsomat: én melyiket ajánlanám? Őszintén szólva zavarba jöttem a kérdéstől. Mégpedig azért, mert szinte mindegyik könyvhöz tudnék mellékelni útmutatót, hogy mit érdemes figyelembe venni olvasás közben. Két szempontot biztosan mindig tartsunk szem előtt. Milyen nemzetiségű a szerző? Illetve: mikor íródott a könyv? Mert a gyereknevelésben a kulturális különbségek még akkor is számottevőek, ha egymáshoz közeli, európai országokat vizsgálunk. Hiszen nem mindegy, mennyi ideig lehetnek otthon szülési szabadságon a gyerekkel a szülők, illetve hogyan oszlanak meg köztük a gyereknevelési feladatok. A svéd rendszerben több hónapig tart az apaszabadság, a német szülők pedig akkor tudják maximális ideig kihasználni az otthon tölthető időt, ha felváltva maradnak a gyerekkel. Amerikában néhány hét után a nők jó része visszamegy dolgozni. Nem csoda, ha egy amerikai babagondozási könyv egy teljes fejezetet szentel a megfelelő bébiszitter kiválasztásának csecsemőkorban.

A könyvesboltban egymás mellett áll a kétezres évek ismert amerikai szerzőnőjének sírni hagyást propagáló könyve Vekerdy Tamás és Ranschburg Jenő kötetei mellett, akik egy nemzedékkel ismertették meg a válaszkész nevelés{1} alapjait. Ugyanakkor bizonyos kérdésekben, mint például a megengedhető képernyőidő, Ranschburg és Vekerdy óta is nagyon sokat változott a világ. Míg Ranschburg 2006-ban írt Áldás vagy átok? – Gyerekek a képernyő előtt című könyvében a kilencvenes évek végén indult kereskedelmi csatornák mesevilágának hatásait elemzi, addig ma már egészen más jelenségekkel szembesülünk. Bereczki Enikő generációkutató 2021-ben végzett „Fiatalok a Covid alatt” című felmérése szerint az általa megkérdezett több mint 700 fiatal (13–25 évesek) 70%-a rendszeresen követ valamilyen influenszert. Elsődleges céljuk a szórakozás, de a bosszantó, idegesítő tartalmakat is fogyasztják. A válaszadók jó része a YouTube-ot nézi legszívesebben, ezt követően fej-fej mellett vezet az „instázás” és a „tiktokozás”, valamint a sorozatnézés a különböző streamingcsatornákon. Bármennyire is hasznos és korszakalkotó volt az a hozzáállás, ahogyan Ranschburg 2006-ban a tudatos televíziózásról írt, ma már nem állná meg a helyét.

A merevség és az általánosítás csapdája

Láthatjuk tehát, hogy a mai világban, amikor a családi hagyományok, elvek és hitrendszerek jelentősége egyre inkább csökken, a gyerekneveléssel kapcsolatos tudást a szülők többnyire külső forrásokból merítik. Ugyanakkor nagyon nehéz ezt a sok információt megszűrni, ami bizonytalansághoz, az pedig sokszor túlzott merevséghez és általánosító gondolkodáshoz vezet.

Amikor terápiás helyzetben vagy szülőkonzultációs alkalmakon beszélgetek a szülőkkel, mindig meg szoktam kérdezni: milyen nevelési elveket vallanak általánosságban? Milyen alapon tartanak hitelesnek egy forrást? Hogyan tudnak egy-egy nevelési irányzatot a saját családi életükhöz alakítani? Bizony nemegyszer azt tapasztalom, hogy a szülők egy-egy általuk jónak és követendőnek tartott gyereknevelési elvet szó szerint vesznek, és minden helyzetben foggal-körömmel ragaszkodni szeretnének hozzá.

Eszembe jut egy végtelenül fáradt, két kisgyermekes anyuka, Melinda, aki kétségbeesve mutatta a méltán népszerű Kim John Payne amerikai gyermeknevelési kutató könyvének, az Egyszerűbb gyermekkornak egyik oldalát, ahol ez állt: „Ha a szülők bármelyike az utazást is beleszámítva napi tíz óránál többet tölt munkával, azt a gyerek meg fogja szenvedni. Napi tizenöt óra csaknem garanciát jelent a sérülésre.” Ez így önmagában, a kontextusából kiragadva valóban ijesztően hangzik. Ismerem a könyvet, a szerző munkásságát és a mondandóját is, ezért először nagyon meglepődtem ezen a kijelentésén. Aztán kikerestem az adott oldalt, és rögtön megértettem, miről is van szó. Hosszú távon a napi több órányi munka mellett a szülők elfelejtenek „csak úgy” eltölteni egy hétvégét otthon a gyerekeikkel. A gyereknevelés ebben a túlhajszolt világban Payne szerint egyre inkább marginális kérdéssé válik, a gyerekek „jól elvannak” a telefonjukkal és a videójátékaikkal, a családtagok úgy élnek egymás mellett, mintha lakótársak lennének. Ebben a kontextusban teljesen jól érthető az üzenet: lassítsunk, vegyünk vissza a tempóból, és szakítsunk időt a szeretteinkre, mert hosszú távon ezzel segítjük leginkább gyermekeink egészséges fejlődését.

Melindát teljesen kétségbe ejtette ez a két kiragadott mondat az általa nagyra tartott könyvből. A férjének ugyanis saját vállalkozása volt, és az utóbbi időben rengeteg munka szakadt a nyakába, 12–15 órát volt távol naponta, de keményen dolgozott rajta, hogy a helyzet pár hónapon belül megváltozzon. Vagyis valójában átmeneti időszakról volt szó, amibe a férj sem akart beleragadni, és azon munkálkodott, hogy ismét helyreálljon a megszokott családi élet. Ráadásul nagyszerű törekvéseik voltak, hogyan építsék be mindennapjaikba az egyszerűbb gyermekkor szemléletét: a gyerekek nem képernyőztek, sokat voltak a szabadban, rendszeresen csináltak családi programokat, és a szülők igyekeztek legjobb tudásuk szerint válaszkészen reagálni mindenre.

Nem szabad mondatonként, szó szerint venni egy-egy gyereknevelési könyvet. Minden szakirodalomnak megvan az átfogó üzenete, és nem is muszáj mindegyikkel feltétel nélkül azonosulni: elolvashatunk valamit érdekességképpen is, néhány gondolatot eltéve belőle. Talán ez az egyik legnehezebb dolog a gyereknevelésben: az információk összegyűjtése, és a korszerű, ugyanakkor a családi szokásainkhoz, körülményeinkhez illeszkedő elvek, tanácsok kiválogatása.

Nehezíti a helyzetet, hogy rengeteg olyan, sokszor mindenféle szakmaiságot nélkülöző, de szakértőinek beállított cikk és „szakember” van, aki fennen hirdeti, hogy tudja a tökéletes megoldást. „Így kezeld a hisztit – 10 szabály, amit ha betartasz, biztosan nem hisztizik majd a gyerek.” Bármennyire is szeretnénk megfejteni az emberi lélek működését, fényévekre vagyunk attól, hogy tíz biztos tipp minden kisgyereket lenyugtasson. (Igazából már eleve a feltételezés helytelen, hogy a „hiszti” megszüntetése lenne a cél. Isten őrizz! A kisgyermekkori akaratmegnyilvánulás, dacolás, érzelmi kiborulás a normális fejlődés természetes velejárója.)

Soha ne higgyünk azoknak a „szakembereknek” és nevelési irányzatoknak, melyek nevelési sablonok betartásától várják a megoldást. Az „Így neveld a gyereked” típusú útmutatókat mindig kellő kritikával fogadjuk. Arra jók, hogy ötletet merítsünk belőlük, de véletlenül sem szabad egy az egyben a családunkra erőltetni ezeket a módszereket.

Melinda esete azt is jól szemlélteti, milyen bizonytalansághoz vezet, ha valaki túlságosan mereven követ egy adott gyereknevelési irányt. Nagyfia két és fél éves, kisfia tíz hónapos volt, amikor úgy érezte, külső szakmai segítségre van szüksége, mert már képtelen uralkodni az otthoni káoszon. A fenti okok miatt egy ideje nagyon egyedül maradt a gyereknevelésben, ráadásul nemrég költöztek egy kis faluba, ahol nem igazán ismert még senkit. Zsombinál, a nagyobbik gyereknél tombolt a dackorszak, míg a kis Márkót letenni sem lehetett a szeparációs szorongás kellős közepén. Érthető, hogy elfogytak Melinda tartalékai.

Amikor Melindáék életkörülményeit elkezdtük alaposan feltérképezni, hamar kirajzolódott bennem egy rugalmatlan kép. Néhány olyan szokásról is beszámolt, amelyek valójában senkinek sem voltak jók a családban, mégsem tudott tőlük megszabadulni. Együtt aludt mindkét gyerekével, ami mostanra nagyon megterhelő lett, mert a nagy egész éjjel forgolódott, a kicsi meg kétóránként ébredt szopni. A hordozás sem volt kényelmes a számára, de nem szerette volna feladni. Amikor rákérdeztem, mit gondol ezekről a szokásokról, miért olyan fontosak neki, és az ő családi életükben milyen szerepet játszanak, zavarba jött. Csak annyit tudott válaszolni, hogy olvasmányai alapján ezekre van a leginkább szüksége a babának, hogy „kialakuljon a kötődés”. Mint egy precíz receptet, úgy követte az adott nevelési irányzat tanácsait.

Melinda számára az együtt alvás és a hordozás egyet jelentett a biztonságos kötődéssel. Bármennyire nehéz volt most már együtt aludnia a gyerekekkel, nem mert változtatni az alvási szokásaikon attól való félelmében, hogy sérül a kötődés. Bár a könyv harmadik részében, a csecsemőkor életkori sajátosságairól szóló részben részletesen írok a kötődéselméletről, itt is szeretném elmondani, hogy a biztonságos kötődés kialakulása nem attól függ, hogy bizonyos babagondozási eszközöket használunk-e vagy sem. A biztonságos kötődés ugyanis egy érzelmi, kapcsolati minőség. Abban a meleg, szerető családi közegben tud létrejönni, ahol odafigyeléssel, ráhangolódással és empátiával fordulnak a gyerek felé.

Melinda az elmúlt években számos gyerekneveléssel és pszichológiával kapcsolatos könyvet elolvasott, illetve az online térben is rengeteg tartalmat fogyasztott, ám ezek végül inkább csak elbizonytalanították. Elakadt egy olyan hétköznapi döntés meghozatalában is, mint hogy külön ágyban altassa-e izgő-mozgó gyerekeit. A túl sok információ elnyomta az ösztönös megérzéseit, és már csak lineáris (egyenes) ok-okozati összefüggésekben tudott gondolkodni a helyzetükről: ha együtt alszik a gyerekekkel, akkor kötődően nevelő anya, ha külön, akkor nem.

A szülőkonzultációs alkalmak során nézőpontot váltottunk, és egyenes ok-okozati összefüggések helyett cirkulárisan (körkörösen) kezdtünk gondolkodni a kérdésről.

Melinda gyerekei mindketten egészségesek, pszichés fejlődésük életkoruknak megfelelő tempóban zajlik. Jelenleg otthon vannak az édesanyjukkal, közösségbe még nem járnak. Az édesapa az utóbbi időben nagyon sokat dolgozik, sokszor nem is találkozik napközben a gyerekeivel. A tágabb család messze lakik, Melindáéknak nem nagyon van érdemi segítségük a hétköznapokban. Melinda egy ideje nagyon fáradt, feszült. Megterhelő egész nap egyedül a két kisgyerekkel otthon, és csak hétvégén számíthat a férjére. A gyermeknevelési kérdésekben alapvetően egyetértenek, és jól működik köztük a szülői szövetség, de ez a mostani nehéz időszak egyre jobban megviseli őket.

Azt kellene végiggondolni, milyen előnnyel és hátránnyal járna ebben az élethelyzetben, az egész család számára, ha külön szobában aludnának a gyerekek. Nem az a kérdés, hogy jó vagy rossz dolog-e a külön alvás, hanem hogy most, az ő számukra adaptív-e ez az alvási mód, azaz támogatja-e őket. Ugye mennyire más így végiggondolni az együtt alvás kérdését, mint ha csupán ahhoz ragaszkodnánk, hogy egy válaszkész anya márpedig együtt alszik a gyerekével?

Az interneten mindenki szakértő

Te kértél már gyereknevelési tanácsot egy Facebook-csoportban? Vagy olvastál valaha kíváncsiságból kommenteket egy-egy poszt alatt, kinek milyen praktika vált be? Szinte nincs olyan szülő, aki ne számolt volna be róla, milyen elbizonytalanító érzés, amikor a közösségi oldalakon mindenféle tanács és annak az ellenkezője mellett is ugyanolyan meggyőzően érvelnek a szülők.

Képzeljük el, hogy szembejön velünk egy poszt a közösségi oldalon, melyben egy ismeretlen anyuka részletesen leírja, mennyire kimerült az állandó éjszakázástól a tíz hónapos kisbabája mellett. Minden vágya egy esti mozi lenne a barátnőjével, amire most végre lehetősége nyílna. Hétvégén itt lesznek az anyósáék, így a férjének még segítsége is lenne. Tervei szerint együtt megfürdetnék, ő megszoptatná és elaltatná a kicsit. De aggódik, mi történne, ha mégis felébred a baba, amíg ő nincs otthon, és az apuka nem tudná megnyugtatni. Egyáltalán elmehet ő már most egy ilyen barátnős estére? Nem önzés ez a részéről? Mások hasonló tapasztalataira lenne kíváncsi.

Szinte biztos vagyok benne, hogy kapna hideget-meleget. Látom magam előtt a hozzászólásokat: „Ugyan, én már évek óta két gyerekkel éjszakázom. Ennyire nem lehet nehéz. Majd mozizol, ha egy kicsit nagyobb lesz.” „Örülj neki, hogy van kire bízni este a gyereket.” „Amikor az én babám ennyi idős volt, eszembe sem jutott volna moziba menni.” „Egy anyának semmi nem lehet fontosabb a családjánál. Nem is értem, minek szül az ilyen gyereket.” „Menj csak nyugodtan. A babának is jobb, ha egy kipihent anyát kap vissza.” „Menj inkább a férjeddel. Én nem tettem, rá is ment a házasságunk.”

Természetes, ha szeretnénk minél több információt gyűjteni egy-egy kérdés kapcsán, viszont az interneten és a közösségi oldalakon fellelhető végtelen mennyiségű tartalom egy idő után inkább csak elbizonytalanít, mivel minél többet olvasunk egy adott témában, annál biztosabb, hogy előbb-utóbb ellentmondásokba ütközünk, miközben a legtöbb komment csupán egyetlen ember saját tapasztalatát tükrözi. Ráadásul előbb-utóbb óhatatlanul szembetaláljuk magunkat a bántalmazó kommentekkel is.

Nagyon komplex, elemző gondolkodásra lenne szükség ahhoz, hogy mélységében megértsük mások életét, ám erre sokszor még a való életben sincs lehetőség, nemhogy az online térben. Tartsuk szem előtt, hogy a bántó kritizálás az esetek többségében nem más, mint önigazolás. A bizonytalan szülő úgy próbálja hitelesíteni saját elveit, hogy közben elítéli azt, aki másik módszert követ. Így alakulnak ki vérre menő csaták a szoptatás vagy tápszer, együtt vagy külön alvás és más hasonló kérdésekben.

A fenti moziba menő anyuka egy ideális kommentszekcióban az alábbi válaszokat, illetve kérdéseket kaphatná: „Mit mond a férjed, hogyan nyugtatná meg a babát, ha felébred?” „Amikor én először elmentem este, lefejtem egy kis tejet a babának, biztos, ami biztos.” „Megértem az aggodalmad, én is ugyanezt éreztem. Ezért mi csak a közeli kávézóba mentünk el a barátnőmmel, hogy ha nagy gond lenne, hamar hazaérjek. Milyen messze van a mozi az otthonotoktól?” Sajnos ehelyett sokszor inkább azt látjuk, az emberek átgondolatlanul, ösztönösen csak úgy odavetik a véleményüket, mintha nem lenne súlya a szavaiknak, és nem tartoznának felelősséggel a véleményükért. Elmarad az a természetes mentalizáló folyamata a beszélgetéseknek, ami a hétköznapi kommunikációban egyébként kikerülhetetlen, azaz nincs rá lehetőség, hogy mentális állapotokat – vágyakat, elképzeléseket, szándékokat, tudást – tulajdonítsunk a másik félnek, és egyúttal megértsük, hogy a másik mentális állapota különbözhet a miénktől. Amikor élőben beszélgetünk egy barátunkkal, és próbáljuk megérteni az élethelyzetét, rögtön látjuk a metakommunikációjából, hogyan értelmezi az elhangzottakat, például ha felhúzza a szemöldökét egy tanácsunk hallatán, azonnal tudjuk korrigálni a mondandónkat. Ezek az elemek hiányoznak az online kommunikációból, nehezítve a megértést és teret engedve a bántalmazó hozzászólásoknak.

A tökéletesség illúziója

A legtöbb hozzám forduló szülő arról számol be, hogy elakadt egy nevelési vagy pszichés probléma kezelésében, eszköztelenné vált, és maga sem érti, miként alakult így a helyzet. Azt hiszem, nincs olyan szülő, aki soha nem került hasonló helyzetbe. Mégis, egy átlagos játszótéri beszélgetés vagy az interneten való olvasgatás során sokszor olyan érzésünk lehet, mint ha rajtunk kívül mindenki tökéletesen nevelné a tökéletes gyerekét. Holott ez nyilván nincs így, és nem is lehet cél. Ahogy Bruno Bettelheim, a fejlődéslélektan egyik kiemelkedő elméletalkotója fogalmaz: „A tökéletesség halandó ember számára nem elérhető. A tökéletességre való törekvés rendszerint megakadályozza, hogy elnézőek tudjunk lenni mások fogyatékossága iránt, beleértve saját gyermekeink fogyatékosságait is, márpedig jó emberi kapcsolatokat nem lehet enélkül a megértés nélkül kialakítani.”

Kiemelten fontosnak tartom levenni a szülőkről a terhet, miszerint csak akkor lesz lelkileg egészséges a gyerekük, ha ők minden apró gyereknevelési kérdést tökéletesen kezelnek. Sajnos manapság nagyon sok szülő úgy érzi, mérhetetlenül nagy felelősség nyomja a vállát. Még a legmindennapibb, legelkerülhetetlenebb problémák is rémisztő méreteket ölthetnek, ha azt hiszik, gyermekük egész életét meghatározza, hogyan reagálnak rá. Mint például ez az igen gyakori kérdés: „Vajon sérül a gyerekkel a kapcsolatom, ha sír, amíg kiszívom az orrát?”

A gyermeknevelés tele van nehézségekkel, buktatókkal és persze konfliktusokkal. Nem lehet úgy gyereket nevelni, hogy soha ne legyen vitánk, soha ne haragudjunk egymásra (kölcsönösen!), vagy soha ne okozzunk fájdalmat egymásnak. Sajnos a társadalmunkban szégyen megfogalmazni a negatív érzéseket. Ritkán beszélgetnek arról az anyukák a játszótéren, milyen pusztító haragot éreznek a kisbabájukkal szemben, amikor már egy hete nem aludtak többet napi három óránál, és hajnali négykor ismét felsír. Sőt ahelyett, hogy felvállalnák a nehézségeket, belülről mardossa őket a lelkiismeret-furdalás és a szégyen, amiért hajnalban haraggal a szívükben gondoltak a babára. Nemegyszer azt is megkérdőjelezik, alkalmasak-e egyáltalán az anyaszerepre, és félnek, hogy maradandó lelki sérülést okoztak a gyermeküknek. Pedig valószínűleg nagy könnyebbséget jelentene számukra, ha őszintén beszélhetnének ezekről a megélésekről. Ha lenne néhány olyan támogató személy a környezetükben, aki valódi empátiával viseltetik irántuk, és nem egyből ítélkezik.

Persze nem gondolom, hogy a játszótéren vadidegen anyukákkal kellene megosztanunk legmélyebb bizonytalanságainkat. Ugyanakkor az is sokat számít, ha legalább van kivel megbeszélni a hétköznapok kisebb-nagyobb nehézségeit. A játszótéri vagy a bölcsődei, óvodai szülők mint sorstársközösség nagyon sok megerősítést adhatnak a bizonytalanságban. Sokszor felszabadító érzés szembesülni vele, hogy másoknak is ugyanolyan kétségeik vannak, mint nekünk.

Álságosnak és igazán károsnak tartom a tökéletesség illúzióját fenntartó média- és marketinggépezet egyes megnyilvánulásait. A tökéletesen rendezett otthon, a tökéletes családi idill látszata is komoly bizonytalanságot okozhat a szülőkben. Nem lehet elégszer elmondani, mennyire fontos a kritikus gondolkodásmód, amikor a közösségi oldalakat böngésszük. Soha ne feledjük, hogy amit látunk, az nem a valóság, hanem amit valaki meg akar mutatni magából – legyen szó a szomszédról, a kommentelőkről vagy népes követőtáborral rendelkező influenszerekről.

A hétköznapok bizonytalanságai

Egy kétségbeesett anyuka azzal keresett meg levélben, hogy másfél éves kisfia néhány hete nagyon beteg lett, amire antibiotikumos kezelést alkalmazott az orvos. Csakhogy a kicsi nem akarta lenyelni a szirupot, nagyon sírni kezdett, ha csak meglátta. Bárhogy próbálkoztak, az egész jelenet egy „ördögűzéshez” hasonlított, ahogy az anyuka fogalmaz, ezért a szülők úgy döntöttek, lecsökkentik a terápia idejét, hogy ne kelljen annyit szenvedniük a gyógyszerrel. Csakhogy a kisfiú két hét múlva visszaesett, most már a fülére is ráhúzódott a fertőzés. Az anyuka kérdése az volt, miként lehetne úgy rávenni az antibiotikum bevételére a gyereket, hogy ne sérüljön a kötődés.

Azt gondolom, ez a kérdés jól szemlélteti, milyen nehéz a szakmai tudást és a gyakorlatot összeegyeztetni. Anélkül, hogy bármit tudnék erről a családról, megüti a fülem, hogy mennyire leegyszerűsítik a problémát.

Vajon tényleg sérül ilyenkor a kötődés? Először is célszerű megérteni, mit is jelent a kötődés valójában. Mint már említettem, a kötődés érzelmi, kapcsolati minőség, amely egy hosszú folyamat részeként, tapasztalás útján alakul ki. A hétköznapi szóhasználatban a szeretetet, a bizalmat, a stabilitást jelenti. Ha az anya válaszkész, megfelelően reagál, tükrözi a kicsi érzelmeit, akkor neki a kiszámíthatóság, a biztonság lesz az alapélménye, és ez az élmény aztán a későbbiekben kiterjed a többi emberi kapcsolatára is. Óriási dolog, hogy ez a tudás a rendelkezésünkre áll, hiszen ha a szülő maga rossz mintákat hordoz, és nehezen bízza rá magát az ösztöneire, a tudatos, tanult hozzáállásával is rengeteget javíthat a korai szülő-gyermek kapcsolat minőségén. Ugyanakkor ez a sok elmélet igencsak elbizonytalanító tud lenni a gyakorlatban. Laikusként teljesen logikus gondolat, hogy ha a gyerek miattam sír, akkor neheztel rám, és ezzel sérülhet a kötődés, de valójában ezt az elemi, ösztönös ősbizalmat nem lehet olyan könnyen elveszíteni.

Lássuk, hogyan lehet válaszkészen beadni a gyógyszert a beteg gyereknek. Mielőtt bárki azt hinné, hogy ennek a helyzetnek a megoldása a gyerek megtömése lenne, nagyon téved. A dacos kisgyerek pontosan megérzi azt a szülői bizonytalanságot, amit az ellenkezése kivált, és ez őt érzelmileg még bizonytalanabb állapotba sodorja. A kulcs tehát a magabiztosabb szülői hozzáállás lenne, melynek a kialakításában nem segít, ha minden egyes dacos szituáció kezelésekor attól rettegünk, hogy kötődési sérülést okozunk, vagy a rossz szülői mintáink analizálásába kezdünk, mert ezt éveken keresztül, napi százszor nem lehet végiggondolni. Azt szoktam mondani a szülőknek, hogy ez olyan, mint egy kényszerbeteg terápiája: amikor a beteg állandóan szenved a saját kényszeres tünetétől, muszáj valamilyen kézzelfogható eszközt a kezébe adnunk, amivel enyhítheti a szenvedését. Ilyen akut fázisban soha nem ajánlunk elsődleges kezelési módként évekig tartó pszichoanalízist. Ugyanígy egy beteg gyermekét otthon ápoló, kimerült szülőnek sem tanácsoljuk, hogy az antibiotikum küzdelmes beadásakor a kötődés stabilitásán töprengjen, mert egy érzelmileg megterhelő helyzetben ez csak sokkal nagyobb bizonytalanságba sodor.

Ennek ellenére érdemes az elérhető pszichológiai tudást a gyereknevelés szolgálatába állítani, ugyanis a magabiztos szülői megélés olyan, mint egy kirakós: részekből áll össze. Többféle tudást tudunk összeilleszteni, és fokozatosan felépített munka eredménye lesz végül a magabiztos szülői lét.

Nézzük tehát tényszerűen magát a helyzetet! Egy másfél éves beteg kisgyermeknek be kell vennie a soron következő antibiotikumadagot, amit az orvos előírt a számára. De ő ez ellen tiltakozni kezd, ellenáll, hangosan sír. Mindez most történik, 2023-ban, amikor már tisztában vagyunk vele, hogy egy ilyen helyzetben nem jó megoldás, ha az üvöltő kisgyereket büntetéssel fenyegetjük, erővel lefogjuk, esetleg felpofozzuk, és rákiabálva beleerőszakoljuk a szirupot a szájába. Ugyanakkor felmérjük ennek a helyzetnek a súlyát, felnőttként objektív képünk van a betegség lefolyásáról, az esetleges szövődményekről. Az orvossal konzultálva megértettük a kiírt terápia menetét, a kezelés betartásának felelőssége a miénk, ellenkezés ide vagy oda, nem hagyhatjuk rá a gyerekre a dolgot.

Bármilyen problémáról legyen is szó, mindig gondoljuk végig a gyerek életkorából fakadó sajátosságokat. Ez viszonylag jól megfogható, konkrét támpontot jelent a gyereknevelésben. A kisgyermekkor (1–3 éves kor) az az időszak, amikor az autonómia, az önállóságra való törekvés a fő fejlődési feladat. Az akarat kinyilvánítása, a dacolás életkori sajátosság, olyannyira, hogy az esetek jó részében maga az ellenállás számít, nem is az ok, ami látszólag kiváltotta. Ha valami nem tetszik egy másfél éves gyereknek, így fog reagálni, mert elmondani, racionálisan megérteni és belátni még nem tudja, hiszen az indulatait és az érzelmeit a szülő segítsége nélkül még nem képes szabályozni. A dacolás a kommunikációs eszköztára része.

Persze felnőttként sokszor nagyon nehéz és megterhelő jól reagálni egy kiborulásra, hiszen ezt a viselkedést jó esetben mi magunkban már rég szabályoztuk. Egy érett felnőtt ember nem toporzékol, ha nem akarja bevenni a gyógyszert, és a főnökét sem üti meg az irodában, ha nem ért vele egyet. Hosszú szocializációs folyamat veszi kezdetét kisgyermekkorban, amely tulajdonképpen maga a gyereknevelés.

Ismerünk néhány olyan gyereknevelési eszközt, melyeket szinte minden helyzetben megbízhatóan lehet alkalmazni. Az egyik ilyen technika, ha elkezdjük érzelmileg tükrözni (kimondani és megérteni) azt a helyzetet, viselkedést, amit éppen látunk. „Jaj kicsim, látom, most nagyon mérges vagy rám, hogy be kell venned a gyógyszert.” Megfogalmazhatjuk az ő rossz érzéseit, éreztethetjük vele az empátiánkat. A jövőre nézve nagyon fontos, hogy kifejezzük a negatív érzéseket, és megengedjük a megélésüket.

Szintén hasznos eszköz, ha feladatot adunk a gyereknek az adott helyzetben. Segítsen ő felszívni a szirupot a fecskendőbe. Válassza ki, melyik fecskendőt használjátok. Érdemes minél felnőttesebb, meghökkentőbb kihívás elé állítani. Ha a gyerek saját maga is aktív részese a szabály kitalálásának, sokkal szívesebben együttműködik majd.

A gyerekek számára fontos a valahová tartozás érzése, így ha a gyógyszer bevételét családi programként tálalom, szívesebben vesz részt benne. Vegyük be együtt a gyógyszereinket, vitaminjainkat a reggeli rutin részeként.

Egy bizonyos életkorban észérvek és meggyőzés helyett többre megyünk a varázslattal. Kétéves kortól kezdve a kisiskolás kor kezdetéig a gyerekekre a mágikus gondolkodás jellemző: emberi tulajdonsággal ruháznak fel élettelen dolgokat, hisznek a mesékben, integetnek a napocskának, és valóban félnek a szörnytől az ágy alatt. Ha kutyulunk még egy kis „varázsitalt” almaléből és barackléből egy pohárban, amit egy szuper kacskaringós varázspálca-szívószállal elkeverünk, jó eséllyel hamarabb lenyeli majd a szirupot. Egy kis kreativitás segíthet túllendülni az ehhez hasonló nehéz helyzeteken.

Amikor már szinte mindent kipróbált az ember, jöhet a jól bevált elterelés. Ha egy néhány perces videó vagy képek nézegetése segít, akkor vészhelyzetben abszolút bevethető, ha cserébe meggyógyul a gyermek. Sokkal könnyebb egy pár perces videó után leszerelni, hogy még egyet megnézzen, mint kórházban ápolni, miután felszúrták a fülét.

Végezetül pedig, ha mindezekből semmi nem vált be, akkor szelíden, de határozottan be kell adni neki a gyógyszert. Az egyik szülő ölében, együttérzésünkről biztosítva, nem kiabálva, nem szidva őt, de mégis határozottan.

Ha egy ilyen élethelyzetben végigmegy az ember a fenti lépéseken, és megpróbál a legjobb tudása szerint mindent bevetni, jó eséllyel el sem jut az utolsó pontig. Ez a hozzáállás önmagában válaszkész, támogató szülői jelenlét, melyben a körülményeket és a gyerek életkorát figyelembe véve, az ő nyelvén történik a kommunikáció.

Azt látom, hogy a mai világban a legnagyobb magabiztosságot éppen az adja a szülőknek, ha megtanulnak kellőképpen rugalmasak lenni. Nagyon sokat változott körülöttünk a társadalom. Az elérhető pszichológiai tudás széles körű, és sokszor nem könnyű a családunk igényeire szabni, érdemes tehát komplexen, rendszerként gondolni a gyereknevelésre.

{1} A válaszkész nevelés nem egy módszer, hanem inkább az az ösztönös működésmód, amikor a szülő a baba szükségleteit szem előtt tartva igyekszik kielégíteni az igényeit.