ÖSSZEÁLLÍTOTTA
GRETA THUNBERG

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The Climate Book, created by Greta Thunberg,
Allan Lane, an imprint of Penguin Books, 2022.

First published by Allen Lane in 2022.
Allan Lane is an imprint of Penguin Press, part
of the Penguin Random House group of companies.

Collection copyright © Greta Thunberg, 2022

Essays copyright © the individual authors, 2022

The moral rights of the authors have been asserted

Art Direction: Jim Stoddart

Design: Stefanie Posavec

Graph and chart design: Sonja Kuijpers

Cover artwork: Warming Stripes by Ed Hawkins

The credits on pages 536–538 constitute an extension to this copyright page

Hungarian translation © dr. Molnár Csaba, 2023

Hungarian edition © Open Books, 2023

Fordította dr. Molnár Csaba

Szakmailag ellenőrizte dr. Patonai Katalin (Első rész),
dr. Pongrácz Rita (Második és Harmadik rész),
dr. Zolai Anikó (Negyedik és Ötödik rész)

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Olvasószerkesztő Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Készült 2023-ban a Central Dabasi Nyomda Zrt.-ben

Felelős vezető Balizs Attila vezérigazgató

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-294-5

A globális átlaghőmérséklet nagyjából 1,2 Celsius-fokkal emelkedett az ipari forradalom előtti időszakhoz viszonyítva.{1}

Az Éghajlatváltozási Kormányközi Testület (IPCC) 2021-es jelentését készítő 66 ország 234 vezető kutatója szerint „kétség sem férhet hozzá, hogy az emberi tevékenység melegíti a légkört, az óceánt és a szárazföldet. Már most is széles körben tapasztalhatók változások a légkörben, az óceánokban, a jégtakaróval fedett területeken (a krioszférában) és a bioszférában egyaránt.”

Az üvegházhatású gázok emberi tevékenységből származó kibocsátása – ezekbe beletartozik a szén-dioxid, a metán, a dinitrogén-oxid és a fluortartalmú gázok – olyan megemelkedett légköri koncentrációhoz vezetett, amilyenre sok millió éve nem volt példa, egészen azóta, hogy fák nőttek a Déli-sarkon, és a világtengerek szintje húsz méterrel volt magasabban.

A nyolcvanas és kilencvenes évek kétségbeesett figyelmeztetései dacára 1991 óta több szén‑dioxidot bocsátottunk ki, mint az emberi történelem ezt megelőző évezredeiben összesen.

Az IPCC becslése szerint 2020 elején a fennmaradó széntartalékunk{2} négyszáz gigatonna volt arra, hogy 67 százalékos eséllyel 1,5 Celsius-fok alatt tarthassuk a felmelegedést. A jelenlegi emisszió mellett ezt a széntartalékot már 2030 előtt fel fogjuk élni.

Vannak országok, amelyeket jóval nagyobb történelmi felelősség terhel a kibocsátás miatt, mint másokat. A legnagyobb kibocsátók több százmilliárd tonna szén-dioxidot engedtek a légkörbe 1850 és 2021 között.

2015-ben majdnem a világ összes országa – 195 állam – elkötelezte magát a párizsi megállapodás mellett. A párizsi megállapodás célja az volt, hogy jóval 2 Celsius-fok alatt tartsuk a globális felmelegedést, sőt ideális esetben ne haladja meg az 1,5 Celsius-fokot a hőmérséklet emelkedése az ipari forradalom előtti korokhoz viszonyítva.

A világ nem afelé halad, hogy ezek a célok megvalósíthatók legyenek. Hatalmas a szakadék a kormányok ígéretei és az intézkedéseik között. Sok kibocsátást – például ami a nemzetközi közlekedésből és hajózásból, valamint a katonai tevékenységből származik – nem is tartanak nyilván, és így nem is számolnak vele.

A jelenlegi trend alapján az IPCC becslése szerint a felmelegedés 2100‑ra el fogja érni a 3,2 Celsius-fokot.

Greta Thunberg 2003-ban született. 2018 augusztusában iskolai sztrájkot kezdett a svéd parlament előtt az éghajlatért, és ez a mozgalom azóta elterjedt az egész világon. A Fridays for Future (Péntekek a Jövőért) aktivistája, szerte a világon számos klímatüntetésen felszólalt, és előadást tartott a davosi Világgazdasági Fórumon, az Egyesült Államok kongresszusában, illetve az ENSZ-ben is.

ELSŐ RÉSZ /
Hogyan működik az éghajlat?

1.1 Ahhoz, hogy megoldhassuk, meg kell értenünk a problémát / Greta Thunberg

1.2 A szén-dioxid teljes története
Peter Brannen / tudományos újságíró, a The Atlantic rendszeres szerzője, A világ végei című könyv írója

1.3 Az evolúciós hatásunk
Beth Shapiro / a Santa Cruz-i Kaliforniai Egyetem (UCSC) ökológia- és evolúcióbiológia-professzora, a Life as We Made It című könyv írója

1.4 Civilizáció és kihalás
Elizabeth Kolbert / a The New Yorker munkatársa, író, legutóbbi könyve az Under a White Sky: The Nature of the Future

1.5 A tudományos bizonyítékok ennél szilárdabbak már nem is lehetnének / Greta Thunberg

1.6 A klímaváltozás felfedezése
Michael Oppenheimer / légkörkutató, a Princeton Egyetem földtudományok és nemzetközi kapcsolatok professzora, az IPCC szerzője

1.7 Miért nem cselekedtek?
Naomi Oreskes / a Harvard Egyetem tudománytörténeti professzora, a föld- és bolygótudományok óraadó tanára

1.8 Átbillenési pontok és visszacsatolási folyamatok
Johan Rockström / a Potsdami Klímahatás-kutató Intézet igazgatója, a Potsdami Egyetem professzora

1.9 Ez a világ legfontosabb történése / Greta Thunberg

MÁSODIK RÉSZ /
Hogyan változik a bolygónk?

2.1 Mintha az időjárás szteroidokat szedne / Greta Thunberg

2.2 Hőség
Katharine Hayhoe / a Texasi Műszaki Egyetem kiemelt professzora, a Saving Us című könyv szerzője

2.3 A metán és más gázok
Zeke Hausfather / a klímakutatás vezetője a Stripe-nál, a nonprofit Berkeley Earth szervezet tudományos főmunkatársa

2.4 Légszennyezés és aeroszol részecskék
Bjørn H. Samset / a CICERO Nemzetközi Klímakutatási Központ tudományos főmunkatársa, az IPCC vezető szerzője, a nem szén-dioxid-alapú kibocsátások hatásainak szakértője

2.5 Felhők
Paulo Ceppi / az Imperial College London Grantham Intézetének és Fizika Tanszékének klímatudományi oktatója

2.6 Az északi-sarki melegedés és a futóáramlat
Jennifer Francis / a Woodwell Klímakutatási Központ tudományos főmunkatársa, korábban a Rutgers Egyetem tengeri és tengerparti tudományok kutatóprofesszora

2.7 Veszélyes időjárás
Friederike Otto / az Imperial College London Grantham Intézetének adjunktusa, a klímatudományok oktatója, a World Weather Attribution társigazgatója

2.8 A hógolyó mozgásba lendült / Greta Thunberg

2.9 Aszályok és áradások
Kate Marvel / a NASA Űrtudományi Goddard Intézetének és a Columbia Egyetem Éghajlati Rendszerek Központjának klímakutatója

2.10 Sarki jégmezők
Ricarda Winkelmann / egyetemi tanár, éghajlati rendszerek elemzője, a Potsdami Klímahatás-kutató Intézet és a Potsdami Egyetem munkatársa

2.11 A melegedő óceánok és az emelkedő tengerszint
Stefan Rahmstorf / egyetemi tanár, tengerfizikus, a Potsdami Klímahatás‑kutató Intézet Földi rendszerek elemzőcsoportjának vezetője, a Potsdami Egyetem oktatója

2.12 A tengeri ökoszisztémák savasodása
Hans-Otto Pörtner / klimatológus, fiziológus, az Alfred Wegener Intézet Integratív Ökofiziológiai Tanszékének professzora és vezetője

2.13 Mikroműanyagok
Karin Kvale / a GNS (Geológiai és Nukleáris Tudomány) Intézet tudományos főmunkatársa, a tengeri ökoszisztémák globális biogeokémiai ciklusokban játszott szerepe modellezésének szakértője

2.14 Édesvizek
Peter H. Gleick / a Pacific (Csendes-óceáni) Intézet társalapítója és tiszteletbeli elnöke, hidroklimatológus, az amerikai Nemzeti Tudományos Akadémia tagja

2.15 Sokkal közelebb van hozzánk, mint gondolnánk / Greta Thunberg

2.16 Erdőtüzek
Joëlle Gergis / az Ausztrál Nemzeti Egyetem klímatudományi egyetemi adjunktusa, az IPCC hatodik jelentésének vezető szerzője

2.17 Amazónia
Carlos A. Nobre / a The Amazon szervezetnél a földi rendszerek kutatója, az Amazóniai Tudományos Tanács elnöke, az Amazonia 4.0 projekt irányítója
Julia Arieira / az Espírito Santó-i Brazíliai Szövetségi Egyetemen a földi rendszerek kutatója, növényökológus
Nathália Nascimento / az Espírito Santó-i Brazíliai Szövetségi Egyetemen a földi rendszerek kutatója, geográfus

2.18 A tajga és a mérsékelt övi erdők
Beverly E. Law / az Oregoni Állami Egyetemen a globális változások biológiájával és a szárazföldi rendszerekkel foglalkozó tudományos csoport professor emeritusa

2.19 Szárazföldi biodiverzitás
Adriana De Palma / a Világgazdasági Fórum kutatója, a londoni Természettudományi Múzeum tudományos főmunkatársa
Andy Purvis / a londoni Természettudományi Múzeum biodiverzitás-kutatója, egy fejezet elkészítését vezette az IPBES Biodiverzitás és ökoszisztéma szolgáltatások első globális értékelésében

2.20 Rovarok
Dave Goulson / biológus, a Sussexi Egyetem professzora, több mint négyszáz rovarökológiai tudományos cikk és többek között a Silent Earth című könyv szerzője

2.21 A természet kalendáriuma
Keith W. Larson / az Északi-sark környezetváltozását kutató ökológus, az Umeåi Egyetem Arktikus Központjának igazgatója

2.22 Talaj
Jennifer L. Soong / a Corteva agrártudományi cég talajbeli szén kutatója, a Coloradói Állami Egyetem és a Lawrence Berkeley Nemzeti Laboratórium kutatója

2.23 Permafroszt
Örjan Gustafsson / biogeokémikus, a Stockholmi Egyetem professzora, a Svéd Királyi Tudományos Akadémia választott tagja

2.24 Mi történik 1,5, 2 és 4 Celsius-fokos melegedésnél?
Tamsin Edwards / a King’s College London klímakutatója, az IPCC vezető szerzője, tudománykommunikátor, a tengerszint-emelkedés bizonytalanságaira specializálódott

HARMADIK RÉSZ /
Hogyan hat ez ránk?

3.1 A világ lázas / Greta Thunberg

3.2 Az egészség és az éghajlat
Tedrosz Adhanom Gebrejeszusz / az Egészségügyi Világszervezet (WHO) főigazgatója

3.3 Hőség és betegség
Ana M. Vicedo-Cabrera / környezeti epidemiológus, a Berni Egyetem klímaváltozás és egészség kutatócsoportjának vezetője

3.4 Légszennyezés
Drew Shindell / a Duke Egyetem Nicholas Környezeti Intézetének kiemelt professzora és klímakutatója, számos IPCC-jelentés szerzője

3.5 Vektor közvetítette betegségek
Felipe J. Colón-González / a Londoni Egyetem Higiéniai és Trópusi Orvostudományi Karán a Fertőző Betegségek Epidemiológiája Tanszék adjunktusa

3.6 Antibiotikumrezisztencia
John Brownstein / a bostoni gyermekkórház innovációs főigazgatója, a Harvard Egyetem orvosi karának orvosbiológiai informatika- és gyermekgyógyászati professzora
Derek MacFadden / az Ottawai Kórház klinikai kutatója, az Ottawai Egyetem fiatalkorúak antibiotikumhasználata és -rezisztenciája klinikai kutatócsoportjának igazgatója
Sarah McGough / a Harvard Egyetem T. H. Chan Közegészségügyi Intézetének fertőzőbetegség-epidemiológusa
Mauricio Santillana / fizikus, a Northeastern Egyetem professzora, a Harvard Egyetem T. H. Chan Közegészségügyi Intézetének epidemiológiai adjunktusa

3.7 Élelmiszerek és táplálkozás
Samuel S. Myers / a Harvard Egyetem T. H. Chan Közegészségügyi Intézetének főmunkatársa, a Bolygóegészségügyi Szövetség igazgatója

3.8 Nem mind ugyanabban a csónakban evezünk / Greta Thunberg

3.9 Élet 1,1 Celsius-fokos melegedésnél
Saleemul Huq / a bangladesi Független Egyetem Nemzetközi Klímaváltozási és Fejlesztési Központjának igazgatója

3.10 Környezeti rasszizmus
Jacqueline Patterson / a Chisholm Legacy Project (a frontvonalban lévő feketék klímaigazságosságát szolgáló információs központ) alapítója és ügyvezetője

3.11 Klímamenekültek
Abrahm Lustgarten / a ProPublica és a The New York Times Magazine oknyomozó újságírója, az Egyesült Államokon belüli klímamigrációról szóló Unlivable című könyv szerzője

3.12 A tengerszint-emelkedés és a kis szigetek
Michael Taylor / karibi klímakutató, az IPCC vezető szerzője, a monai Nyugat-indiai Egyetem Természettudományi és Műszaki Karának professzora és dékánja

3.13 Eső a Száhel-övezetben
Hindou Oumarou Ibrahim / őslakos nő, geográfus, az Őslakos Nők és Csád Népei Szövetség koordinátora, az ENSZ fenntartható fejlesztési célok szószólója

3.14 Tél Sápmiban
Elin Anna Labba / számi újságíró és író, őslakos-irodalommal foglalkozik a Tjállegoahténél (a Lappföldi Írók Központjában) a svédországi Jokkmokkban

3.15 Harc az erdőért
Sônia Guajajara / brazíliai őslakos aktivista, környezetvédő és politikus, a Brazíliai Őslakosok Szövetségének koordinátora

3.16 Hatalmas kihívások várnak ránk / Greta Thunberg

3.17 Felmelegedés és egyenlőtlenség
Solomon Hsiang / kutató és közgazdász, a berkeley-i Kaliforniai Egyetem Globális Irányelvek Laboratórium professzora és igazgatója, a Klímaváltozási Hatások Laboratóriuma társalapítója

3.18 Vízhiány
Taikan Oki / globális hidrológus, az ENSZ Egyetem korábbi rektorhelyettese, az IPCC koordináló vezető szerzője

3.19 Klímakonfliktusok
Marshall Burke / a Stanford Egyetem Földi Rendszerek Kutatása Tanszékének docense, az Atlas Mesterséges Intelligencia Közhasznú Társaság társalapítója

3.20 A klímaváltozás valós ára
Eugene Linden / újságíró és író, a legutóbbi, klímaváltozásról szóló könyve a Fire and Flood; korábbi könyve, a The Winds of Change elnyerte a Grantham-díjat

NEGYEDIK RÉSZ /
Mit tettünk már ellene?

4.1 Hogyan tudnánk meg nem történtté tenni a kudarcainkat, ha képtelenek vagyunk elismerni, hogy kudarcot vallottunk? / Greta Thunberg

4.2 Az új tagadás
Kevin Anderson / a Manchesteri, az Uppsalai és a Bergeni Egyetem energetika és klímaváltozás professzora

4.3 A kormányok klímacéljai mögött rejlő igazság
Alexandra Urisman Otto / a Dagens Nyheter svéd napilap klímariportere, a Gretas resa című könyv társszerzője

4.4 Nem a jó irányba haladunk / Greta Thunberg

4.5 A fosszilis tüzelőanyagok kitartása
Bill McKibben / a 350.org és a Third Act környezetvédő szervezetek alapítója, a The End of Nature és az Earth: Making a Life on a Tough New Planet című kötet szerzője

4.6 A megújulók felemelkedése
Glen Peters / az oslói Nemzetközi Klímakutató Központ kutatási igazgatója, a Globális Szénköltségvetés (GCB) igazgatótanácsának tagja, az IPCC vezető szerzője

4.7 Hogyan segíthetnek rajtunk az erdők?
Karl-Heinz Erb / az IPCC vezető szerzője, a bécsi Természeti Erőforrások és Élettudományi Egyetem (BOKU) Társadalmi Ökológiai Intézetének igazgatója és docense
Simone Gingrich / a bécsi Természeti Erőforrások és Élettudományi Egyetem (BOKU) Társadalmi Ökológiai Intézetének adjunktusa

4.8 Mi a helyzet a geomérnökséggel?
Niclas Hällström / a WhatNext? igazgatója, az ETC Csoport elnöke, az Uppsalai Egyetem Környezeti és Fejlesztési Tudományok Központjának vezető munkatársa
Jennie C. Stephens / Da Northeastern Egyetem fenntarthatóság-tudományok és irányelvek professzora, a Diversifying Power című könyv szerzője
Isak Stoddard / az Uppsalai Egyetem Földtudományi Tanszékének doktorjelöltje a természeti erőforrások és fenntartható fejlődés programban

4.9 Kivonó technológiák
Rob Jackson / a Stanford Egyetem földtudományi kutatója, a Globális Szénköltségvetés (GBC) vezetője

4.10 Egy teljesen új gondolkodási mód / Greta Thunberg

4.11 A szárazföldeken hagyott nyomunk
Alexander Popp / a Potsdami Klímahatás-kutató Intézet főmunkatársa, a földhasználat-kezeléssel foglalkozó kutatócsoport vezetője

4.12 A kalóriakérdés
Michael Clark / az Oxfordi Egyetem környezettudományi kutatója, az élelmiszeripar hozzájárulása a klímához, a biodiverzitáshoz és a jólléthez szakterület ismerője

4.13 Új élelmiszerrendszerek tervezése
Sonja Vermeulen / a CGIAR programigazgatója, a Chatham House munkatársa

4.14 Az ipari világ emissziójának feltérképezése
John Barrett / a Leedsi Egyetem energia- és klímapolitikai professzora, a DEFRA kormányzati tanácsadója, az IPCC vezető szerzője Alice Garvey / a Leedsi Egyetem Fenntarthatóság-kutató Intézetének kutatója

4.15 A technikai baki
Ketan Joshi / szabadúszó író, elemző és kommunikációs tanácsadó, korábban számos ausztrál és európai klímaügyi szervezet munkatársa

4.16 A szállítás kihívása
Alice Larkin / a Manchesteri Egyetemen működő Tyndall Központ klímatudományi és energiapolitikai professzora, dékánhelyettes, a Mérnöki Intézet igazgatója

4.17 A jövő elektromos?
Jillian Anable / az Oxfordi Egyetem CREDS energiaszükségleti megoldások kutatóközpontjának társigazgatója
Christian Brand / a brit Energiakutató Központ társigazgatója, az Oxfordi Egyetem docense, a Personal Travel and Climate Change című könyv szerzője

4.18 Folyamatosan mást tesznek, mint amit mondanak / Greta Thunberg

4.19 A fogyasztás ára
Annie Lowrey / a The Atlantic munkatársa, szakterülete a gazdaságpolitika, a Give People Money című könyv szerzője

4.20 Hogyan (ne) vásároljunk?
Mike Berners-Lee / a Lancasteri Egyetem Környezeti Központjának professzora, a Small World Consulting Kft. igazgatója, a There is No Planet B című könyv szerzője

4.21 Hulladék a világ körül
Silpa Kaza / a Világbank Városi Katasztrófaveszély-kezelési, Ellenállósági és Földhasználati Központjának vezető városfejlesztési szakértője

4.22 Az újrahasznosítás mítosza
Nina Schrank / a brit Greenpeace műanyagokkal foglalkozó csapatának vezető kampányfelelőse

4.23 Itt húzzuk meg a határt! / Greta Thunberg

4.24 Az emisszió és a növekedés
Nicholas Stern / a közgazdaságtan és közigazgatás professzora, a Londoni Közgazdasági és Politikatudományi Egyetem Grantham Kutatóintézetének igazgatója

4.25 Egyenlőség
Sunita Narain / a Tudományos és Környezeti Központ nevű, újdelhi székhelyű nonprofit közérdekű kutatási és tanácsadó szervezet főigazgatója

4.26 Nemnövekedés
Jason Hickel / a Barcelonai Autonóm Egyetem Környezettudományi és -technológiai Intézetének professzora, író, gazdasági antropológus

4.27 A felfogások közötti szakadék
Amitav Ghosh / tizenhat fikciós és nem fikciós könyv szerzője, az első angolul író szerző, aki elnyerte India legrangosabb irodalmi díját, a Jnanpith-díjat

ÖTÖDIK RÉSZ /
Mit kell most tennünk?

5.1 Úgy tudunk a leghatékonyabban kikeveredni ebből a csávából, ha képezzük magunkat / Greta Thunberg

5.2 Egyéni cselekvés, társadalmi átalakulás
Stuart Capstick / a Cardiffi Egyetem környezeti társadalomtudósa, a Klímaváltozás és Társadalmi Átalakulás Központ igazgatóhelyettese
Lorraine Whitmarsh / környezeti pszichológus, a Bathi Egyetem professzora, a Klímaváltozás és Társadalmi Átalakulás Központ igazgatója

5.3 Az 1,5 Celsius-fokos életmód felé
Kate Raworth / a Doughnut Economics Action Lab társalapítója, az Oxfordi Egyetem Környezetváltozási Intézetének főmunkatársa

5.4 A klímaapátia legyőzése
Per Espen Stoknes / pszichológus, TED Global-előadó, a Norvég Üzleti Egyetem Fenntarthatósági Központjának társigazgatója

5.5 Az étrendünk megváltoztatása
Gidon Eshel / környezetfizikus, a New York-i Bard College professzora

5.6 Az óceánok tanúsága
Ayana Elizabeth Johnson / tengerbiológus, az Urban Ocean Lab társalapítója, az All We Can Save társszerkesztője, a What If We Get It Right? szerzője

5.7 Visszavadítás
George Monbiot / író, filmkészítő és környezeti aktivista, a The Guardian heti rovatának szerzője, számos könyv és videófilm alkotója
Rebecca Wrigley / a Rewilding Britain alapítója és ügyvezetője, harminc éve dolgozik a természetvédelem és a közösségfejlesztés területén

5.8 Most a látszólag lehetetlent kell megvalósítanunk / Greta Thunberg

5.9 Gyakorlati utópiák
Margaret Atwood / Booker-díjas író, több mint ötven verseskötet, regény és kritikai esszé szerzője

5.10 Az emberek hatalma
Erica Chenoweth / politológus, a Harvard Egyetem professzora

5.11 A médianarratíva megváltoztatása
George Monbiot / író, filmkészítő és környezeti aktivista, a The Guardian heti rovatának szerzője, számos könyv és videófilm alkotója

5.12 Ellenállni az új tagadásnak
Michael E. Mann / a Pennsylvaniai Állami Egyetem légkörkutatója, az IPCC szerzője, a The New Climate War szerzője

5.13 A valódi vészhelyzeti reakció
Seth Klein / a Climate Emergency Unit csoportvezetője, az A Good War: Mobilizing Canada for the Climate Emergency című könyv szerzője

5.14 A pandémia tanulságai
David Wallace-Wells / a The New York Times publicistája, a The New York Times Magazine állandó szerzője, a The Uninhabitable Earth: Life After Warming című könyv írója

5.15 Őszinteség, szolidaritás, tisztesség és klímaigazságosság / Greta Thunberg

5.16 Az igazságos átmenet
Naomi Klein / újságíró és bestselleríró, a kanadai Brit Columbiai Egyetem klímaigazságossági professzora, az egyetem Klímaigazságossági Központjának társigazgatója

5.17 Mit jelent neked a méltányosság?
Nicki Becker / argentin joghallgató és klímaigazságossági aktivista, a Jovenes por el Clima társalapítója, a Fridays for Future MAPA (a leginkább érintett emberek és térségek) aktivistája
Disha A. Ravi / indiai klíma- és környezeti igazságossági aktivista és író
Hilda Flavia Nakabuye / klíma- és környezeti jogi aktivista, az ugandai Fridays for Future-mozgalom alapítója
Laura Verónica Muñoz / ökofeminista a kolumbiai Andok hegységből, a Fridays for Future, a Pacto X el Clima, a Unite for Climate Action munkatársa
Ina Maria Shikongo / édesanya, klímaigazságossági aktivista, költő, a Fridays for Future nemzetközi mozgalom tagja
Ayisha Siddiqa / pakisztáni-amerikai történetmesélő, klímaigazságossági aktivista, a Polluters Out és a Fossil Free University társalapítója
Mitzi Jonelle Tan / teljes munkaidős Fülöp-szigeteki klímaigazságossági aktivista, szerepet vállal a Youth Advocates for Climate Action Philippines- és a Fridays for Future-mozgalmakban

5.18 A nők és a klímakrízis
Wanjira Mathai / kenyai környezetvédő és aktivista, a Világ Erőforrásai Intézet afrikai regionális igazgatója és alelnöke

5.19 A dekarbonizáció újraelosztást tesz szükségessé
Lucas Chancel / a Párizsi Közgazdaságtudományi Egyetem Világegyenlőtlenségi Laborjának társigazgatója, a Sciences Po (Párizsi Politikatudományi Intézet) óraadó tanára
Thomas Piketty / az EHESS és a Párizsi Közgazdaságtudományi Egyetem professzora, a Világegyenlőtlenségi Labor és a Világegyenlőtlenségi adatbázis társigazgatója

5.20 Az éghajlat helyreállítása
Olúfé. mi O. Táíwò / filozófus, a Georgetowni Egyetem docense, a Reconsidering Reparations és az Elite Capture című könyvek szerzője

5.21 Mit kér tőlünk a Föld?
Robin Wall Kimmerer / környezeti biológus, a New York-i Állami Egyetem tanára, az Őslakosok és a Környezet Központ alapítója és igazgatója

5.22 A reményt ki kell érdemelnünk / Greta Thunberg

Mi következik most?

Az illusztrációk forrásai

Megjegyzés a borítóhoz
Ed Hawkins / meterológusprofesszor, a Readingi Egyetem munkatársa

A közreműködők több ezer hivatkozást és idézetet gyűjtöttek össze a Klímakönyv fejezeteihez. Mivel túl sok a jegyzet ahhoz, hogy ebben a könyvben kinyomtassuk, ezért a the​climate​book.org címen találhatják meg őket.

Megfagyott metánbuborékok az oroszországi Bajkál-tóban

ELSŐ RÉSZ /

Hogyan működik az éghajlat?

„Hallgassunk a tudományra, mielőtt túl késő lesz!”

1.1

Ahhoz, hogy megoldhassuk, meg kell értenünk a problémát

Greta Thunberg

Ez az éghajlati és ökológiai válság a legnagyobb veszély, amivel az emberiségnek valaha is szembe kellett néznie. Kétség sem férhet hozzá, hogy ez a probléma minden eddiginél nagyobb hatással lesz a mindennapi életünkre és a jövőnkre. Ez fájdalmasan egyértelmű. Az utóbbi néhány évben már másképp látjuk ezt a krízist, és másként is beszélünk róla. Csakhogy mivel előtte oly sok évtizedet elvesztegettünk, miközben alábecsültük az egyre eszkalálódó vészhelyzet jelentőségét, a társadalmunk továbbra is a tagadás állapotában topog. Végtére is a kommunikáció korában élünk, amikor a szavak könnyen fontosabbá válnak a tetteknél. Így jutottunk el oda, hogy egy sor állam, amelyek valójában a világ legnagyobb fosszilisüzemanyag-előállítói (és szén-dioxid-kibocsátói), „klímavédelmi vezetőknek” nevezhetik magukat, noha semmiféle hiteles, éghajlatváltozást ellensúlyozó politikát nem folytatnak. Ez a nagy zöldre festő (greenwashing) gép kora.

Az életben semmi sem fekete vagy fehér. Nincsenek kategorikus válaszok. Véget nem érő vita és kompromisszumok tárgya lett minden. Ez a jelenkor társadalmának egyik alapelve. De ha a fenntarthatóságról van szó, ennek a társadalomnak rengeteg mindenért kell felelnie. Ennek oka, hogy az alapvető feltételezés hibás. Vannak ugyanis olyan kérdések, amelyek mégis feketék vagy fehérek. A bolygónak és a társadalomnak is vannak olyan határai, amelyeket nem léphetünk át. Például azt gondoljuk, hogy a társadalmunk lehet ennél egy kicsit fenntarthatóbb, ahogy egy kicsit fenntarthatatlanabb is. De hosszú távon mégsem lehetséges „csak egy kicsit” fenntarthatónak lenni – vagy fenntarthatók vagyunk, vagy fenntarthatatlanok. Olyan ez, mint amikor vékony jégen sétálunk – vagy elbírja a súlyunkat, vagy nem. Vagy kiérünk a partra, vagy elsüllyedünk a mély, sötét, jéghideg vízben. És ha mindez megtörténne, akkor nem lenne egy közeli bolygó, amely a megsegítésünkre sietne. Kizárólag magunkra számíthatunk.

Őszintén hiszek abban, hogy csak egy módon kerülhetjük el az egyre súlyosbodó egzisztenciális válság legrosszabb következményeit: létre kell hoznunk azt a kritikus tömeget, akik kikövetelik a szükséges változtatásokat. Ennek érdekében villámgyorsan növelnünk kell a tudatosságot, ugyanis az emberek még mindig nem rendelkeznek kellő tudással ahhoz, hogy megértsék helyzetünk kilátástalanságát. Szeretnék részt venni abban a munkában, ami ennek megváltoztatására irányul.

Úgy döntöttem, hogy kihasználva a rendelkezésemre álló felületeket, létrehozok egy könyvet, amely a jelenleg elérhető legfrissebb tudományos eredményeket mutatja be. Egy könyvet, amely átfogóan és holisztikusan szól az éghajlati, ökológiai és fenntarthatósági válságról. Merthogy a klímakrízis természetesen csak tünete a sokkal mélyrehatóbb fenntarthatósági válságnak. Azt remélem, hogy ebből a könyvből bárki megértheti ezeket a különböző, mégis összefüggő válságokat.

2021-ben számos kutatót, szakértőt, aktivistát, írót és történetmesélőt kértem fel, hogy járuljanak hozzá ehhez a munkához személyes szakértelmükkel. Ez a könyv az ő munkájuk gyümölcse: tények, történetek, grafikonok és fotók átfogó gyűjteménye, amelyek a fenntarthatósági válság megannyi kérdését járják körül, de mind közül az éghajlat és az ökológia kapja a legtöbb figyelmet.

Ebben a könyvben minden témát érintünk az olvadó jégpáncéltól a gazdaságig, a fast fashiontől (gyors divattól) a kihaló fajokig, a világjárványoktól az eltűnő szigetekig, az erdőirtástól a termékeny talaj eltűnéséig, a vízhiánytól az őslakosok szuverenitásáig, a jövőbeli élelmiszer-termeléstől a széntartalékig. A napnál is világosabb lesz, hogy mit tettek a felelősök, és hogy hol hibáztak azok, akik mindezt elhallgatták előlünk.

Még mindig van időnk, hogy elkerüljük a legrosszabb következményeket. Még mindig van remény, de ez a remény szertefoszlik, ha semmin sem változtatunk. Ahhoz, hogy megoldhassuk, meg kell értenünk a problémát és annak összetettségét – meg kell értenünk, hogy nem egy problémáról van szó, hanem egy sor, egymással sokszorosan összekapcsolt bajról. Vegyük sorra a puszta tényeket, és beszéljünk róluk. Erre való a tudomány, és mindannyiunknak meg kell tanulnunk, hogyan használjuk ezt az eszközt.

Meg kell válaszolnunk néhány alapvető kérdést. Például, hogy mit is akarunk elsőként megoldani. Mi a célunk? Vajon az alacsonyabb kibocsátás, vagy az, hogy ugyanúgy élhessünk, ahogy jelenleg? Az a célunk, hogy biztosítsuk a jelenlegi és a jövőbeli életfeltételeinket, vagy hogy a mértéktelen fogyasztással járó életmódot folytassuk? Létezik-e zöldnövekedés? És vajon lehetséges-e a végtelen növekedés egy véges bolygón?

Jelenleg sokan reményre szomjazunk. De mi is a remény? És kinek szóljon ez a remény? Nekünk, akik a problémát okoztuk, vagy azoknak, akik már ma is nyögik a következményeit? És vajon a remény táplálásával nem vetjük-e vissza a cselekvésre való késztetést, ezáltal kockáztatva, hogy többet ártunk, mint használunk?

A világ népességének leggazdagabb egy százaléka több mint kétszer akkora szénszennyezésért felelős, mint az emberiség szegényebbik fele.

Talán annak a 19 millió amerikainak vagy 4 millió kínainak, akik a leggazdagabb egy százalék közé tartoznak, illetve mindazoknak, akiknek a nettó vagyona legalább 1 055 337 dollár, nem a remény hiányzik. Vagy legalábbis nem objektív nézőpontból.

Persze hallani arról is, hogy van, ahol komoly haladást értek el. Egyes államok és régiók egészen lenyűgöző szén-dioxid-kibocsátás-csökkentésről számolnak be – legalábbis azóta, hogy a világ egyezkedni kezdett arról, hogyan is kellene a statisztikai számításokat elvégezni. De vajon ezek a csökkentések hogyan viszonyulnak a tényleges kibocsátáshoz, és mennyire függnek a területi statisztikáknál alkalmazott számítástól? Akkor is létezik-e a csökkenés, ha azokat a kibocsátásokat is figyelembe vesszük, amelyeket sikeresen töröltettünk az adatok közül? Ez történik, ha kiszervezzük a gyárainkat a világ túloldalára, a nemzetközi repülésből és hajózásból adódó kibocsátásokról pedig megállapodunk más országokkal, és így nem kell felelősséget vállalnunk értük. Mindez azt jelenti, hogy nem csupán az olcsó munkaerőt kizsákmányolva állítjuk elő a termékeinket, hanem elfelejthetjük az ezzel járó kibocsátást is. Azt a kibocsátást, ami valójában még nőtt is. Ez volna a haladás?

Ahhoz, hogy tartsuk magunkat a nemzetközi klímacéljainkhoz, le kell vinnünk a személyenkénti kibocsátásunkat évi egy tonna szén-dioxid környékére. Svédországban ez az érték 9 tonna körül áll jelenleg, ha beleszámoljuk az importált termékeket is. Az Egyesült Államokban ugyanez 17,1 tonna, Kanadában 15,4 tonna, Ausztráliában 14,9 tonna, Kínában pedig 6,6 tonna. Ha ehhez még hozzáadjuk a biológiai eredetű kibocsátást is – például a fa és a növényzet égetéséből származó emissziót –, akkor ezek az értékek sok esetben még magasabbak lesznek, az erdővel borított országokban, például Svédországban és Kanadában pedig még annál is magasabbak.

Az éves kibocsátás fejenként egy tonna alatt tartása a világ nagy részének nem okoz majd problémát, hiszen nekik csak kisebb csökkentést kell bevezetniük – ha szükségük lesz egyáltalán bármilyen változtatásra –, hogy a bolygó eltartóképességének határain belül éljenek. Sok esetben még arra is lehetőségük lesz, hogy jelentősen növeljék a kibocsátásukat.

De az az elképzelés, hogy az olyan országok, mint Németország, Olaszország, Svájc, Új-Zéland, Norvégia és így tovább, képesek lesznek ilyen hatalmas és rendszerszintű átalakításokra, egészen naiv. És mégis, az úgynevezett globális északi államok vezetői azt hangoztatják, hogy ez fog történni. E könyv negyedik részében bemutatjuk, mi jellemzi ezt a haladást.

Egyes emberek azt hiszik, hogy ha most csatlakoznának a klímamozgalomhoz, akkor az utolsók között lennének. De ez távol áll a valóságtól. Valójában, ha úgy döntesz, hogy most cselekszel, azzal még mindig az úttörők közé fogsz tartozni. A könyv utolsó része azokra a megoldásokra koncentrál, amelyeket ténylegesen megtehetünk, hogy valós hatást gyakoroljunk a kis léptékű, egyéni cselekvéstől a bolygóléptékű, rendszerszintű átalakításig.

Ez a könyv demokratikusan szerveződik, mert a demokrácia a legjobb eszközünk ennek a válságnak a megoldására. Így lehetnek csekély nézeteltérések azok között, akik a frontvonalból írnak. Minden szerző a saját nézeteit fejti ki, és különböző következtetésekre juthatnak. De mindannyiuk közös bölcsességére szükségünk van, ha el akarjuk érni, hogy a változás megvalósításához szükséges tömeg jöjjön létre. Nem egy-két „kommunikációs szakértő” és néhány tudós fogja levonni a következtetéseket az olvasó számára. A könyv célja szerint a szerzők szakterületük meglévő tudását együttesen értelmezve elvezetünk oda, ahonnan már magad is össze tudod kötni a pontokat. Vagy legalábbis ezt remélem. Mert úgy gondolom, hogy a legfontosabb következtetéseket még nem vonták le – és várhatóan ezeket te fogod megtenni. /

1.2

A szén-dioxid teljes története

Peter Brannen

Minden élet szén-dioxidból (CO2) származik. Ez a varázslatos trükk minden földi élet kezdete. A szén-dioxid a fotoszintézis révén élő anyaggá alakul a Föld felszínén, ehhez csupán napfényre és vízre van szükség, miközben, mintegy melléktermékként, oxigén jön létre. A növények által megkötött szén ezután az állatok szervezetébe, az óceánokba és az ökoszisztémák más elemeibe jut, hogy végül szén-dioxidként újra visszakerüljön a légkörbe. De a szén egy része kiszabadul a felszíni körforgásból, és mészkőként vagy szénben gazdag iszapként a Föld mélyére jut – hogy ott, a földkéregben szunnyadjon több százmillió évig. Ha a növényi anyag nem temetődik be, akkor a Föld felszínén viszonylag gyorsan elég az állatok, gombák, baktériumok anyagcseréjének tüzében. Eközben az élő szervezetek a fotoszintézis során termelt oxigén 99,99 százalékát felhasználják – sőt az egészet igénybe vennék, ha nem szivárogna le minimális mennyiségű növényi anyag a kőzetekbe. De éppen a kőzetekben megkötött növényi anyag okozza, hogy a bolygónk szerencsére jelentős oxigéntöbblettel rendelkezik. Más szavakkal, a Föld belélegezhető légköre nem a ma élő erdők vagy a plankton tömegeinek öröksége, hanem a bolygónk története folyamán az élőlények által megkötött szén-dioxidé, ami ezután fosszilis üzemanyaggá alakult át a földkéregben.

Ha ez lenne a történet vége, és a szén-dioxid csupán a földi élő szervezetek alapvető alkotórésze és az éltető oxigén forrása lenne, akkor is nagyon érdekes volna számunkra. Csakhogy ez a nem túl izgalmas molekula kritikus szerepet játszik az egész bolygó hőmérséklet-szabályozásában és a teljes világóceán kémiai összetételének meghatározásában. Amikor pedig e szénvegyületek kémiai folyamatai nem működnek megfelelően, akkor az élővilág kifordul a sarkából, a termosztát felmondja a szolgálatot, az óceánok elsavasodnak, az élőlények pedig elpusztulnak. A szén-dioxid jelentősége tehát felbecsülhetetlen a Föld globális rendszereiben, és éppen ezért nem kezelhetjük csak egy újabb bosszantó szennyező anyagként, mint a halogénezett szénhidrogéneket vagy az ólmot. Ahogy Roger Revelle oceanográfus megfogalmazta 1985-ben, a szén-dioxid sokkal inkább „a legfontosabb anyag a bioszférában”.

A bioszféra legfontosabb anyagát pedig nem szabad félvállról vennünk. A szén-dioxid mozgása – ahogy előpöfög a vulkánokból, majd elkeveredik a levegőben és az óceánokban, ezután felszívódik az élő szervezetekben, és beszivárog újra a kőzetekbe – teszi a Földet Földdé. Ezt hívjuk a szén körforgásának vagy ciklusának, a földi élet pedig nagyban függ ettől a globális ciklustól, amely érzékeny, ugyanakkor dinamikus egyensúlyt tart fenn. Noha a szén-dioxid állandóan felszabadul a vulkánokból (ennek nagyságrendje az emberi kibocsátás egy százaléka), és minden földi élőlény folyamatosan kilélegzi, a bolygó eközben megszakítás nélkül ki is vonja a légkörből, ezzel megelőzve a klímakatasztrófát. Azok a visszacsatoló mechanizmusok, amelyek csökkentik a földfelszíni szén-dioxid mennyiségét – a teljes hegyláncok eróziójától a szénben gazdag planktontömegek tengerfenékre süllyedéséig –, mind a bolygóléptékű egyensúly fenntartását szolgálják. Legalábbis általában. Világunk valószínűtlen, varázslatos, és ezt sajnos nemtörődöm módon magától értetődőnek vesszük.

A geológiai bizonyítékok azonban arról árulkodnak, hogy a Föld időnként átlép egy küszöböt. A bolygó rendszerei igen flexibilisek, de azért megroppanhatnak. Néha pedig – hihetetlenül ritka, de ugyanilyen hihetetlenül katasztrofális események bekövetkeztekor, amelyekről a Föld mélyen eltemetett történelmi emlékeiből tudhatunk – a szén körforgása totálisan felborult, kibillent az egyensúlyából, és ellenőrizhetetlenné vált. Ennek pedig a tömeges kihalás a borítékolható következménye.

Mi történne, ha mondjuk kontinensnyi méretű vulkánok égetnék át a hatalmas mészkőtömegeket, miközben lángra lobbannának a föld mélyén szunnyadó döbbenetes szén- és gáztartalékok? A felrobbanó kalderákból és a bazaltláva gőzölgő, izzó mezőiből több ezer gigatonna szén-dioxid jutna a levegőbe. Pontosan ez lett a végzete megannyi szerencsétlen teremtménynek 251,9 millió évvel ezelőtt, a földtörténet legnagyobb tömeges kihalási eseményének pillanatában. A perm időszak végén a földi életformák kilencven százaléka megtanulhatta, hogy milyen végzetes az, ha a szénkörforgást teljesen felborítja a túl sok szén-dioxid.

A perm végi tömeges kihalás idején évezredeken keresztül özönlött a szén-dioxid a szibériai vulkánokból, és ezzel szinte lezárult a komplex élet nevű projekt. A szénciklus összes rendes korlátja csődöt mondott eközben, így ez az esemény a teljes geológiai leletegyüttes legszörnyűbb lenyomata. A hőmérséklet 10 Celsius-fokkal emelkedett, a bolygó pedig a halálosan forró, elsavasodó óceánoktól szenvedett, amelyekben időről időre undorító nyálkás alga szaporodott el, és elrabolta ősi vízi környezetük megmaradt oxigénkészletét is. Az oldott oxigéntől mentes óceán mérgező hidrogénszulfidokkal telt meg, miközben a víz felett földöntúli erősségű hurrikánok tomboltak. Mire ez a láz végre alábbhagyott, egyetlen fa se maradt. A tengerek korallzátonyainak helyén baktériumokból álló nyálka hömpölygött. A fosszilis leletanyag ezekben a rétegekben elnémult, és a bolygónak majdnem tízmillió évébe került, amíg összeszedte magát, és kitört a feledésből. Mindennek hátterében a fosszilis tüzelőanyagok elégetése állt.

A Föld történetében bekövetkezett összes tömeges kihalási eseménynél egyaránt megfigyelhető, hogy a szén globális körforgása súlyos zavart szenvedett, ennek jeleit a geokémikusok pontosan ki tudják mutatni a kőzetekből. Mivel a szén-dioxid központi szerepet játszik a bioszféra működésében, talán nem is kell meglepődnünk azon, hogy ha ez a rendszer messze kibillen az egyensúlyi helyzetéből, annak nagy valószínűséggel bolygóméretű pusztulás lesz a következménye.

Na most, mi lenne, ha a főemlősök Homo nemének egyik faja pontosan azt próbálná megvalósítani, amit azok az ősi vulkánok több százmillió évvel ezelőtt egyszer már megtettek? Mi lenne, ha ez a Homo ugyanúgy felélné a föld alatti hatalmas szénraktárakat, amelyeket a fotoszintézisre képes életformák temettek el a bolygó egész története során? Ehhez persze nem robbantja ki a szén-dioxidot esztelenül a földkéregből, mint a szupervulkánok, ennél sokkal illedelmesebben jár el: kinyeri a szenet a mélyből, és kevésbé heves kitörések révén hozza a felszínre, majd a modern világ dugattyúinak és hengereinek segítségével égeti el – az ősi tömeges kihalások idején mérhető intenzitásnál tízszer nagyobb léptékben. A bolygónktól most arra az abszurd kérdésre követelünk választ, hogy mit reagálna erre.

Az éghajlatot nem érdeklik a politikai szlogenek. Nem kérhetők számon rajta a közgazdasági modellek. Csak a fizikai törvényeknek engedelmeskedik. Az éghajlat nem foglalkozik azzal, hogy a légkör többlet-szén-dioxid-tartalma egy százmillió évente egyszer bekövetkező vulkánkitörésnek vagy a földi élet története alatt egyszer létrejött ipari civilizációnak a következménye. Mindig ugyanúgy fog reagálni. A kőzetekben ott van a félreérthetetlen figyelmeztetés. A fosszilis leletanyag telis-tele van az ősi apokalipszisek sírköveivel. A jó hír, hogy még mindig messze vagyunk attól, hogy megismételjük a múltbéli kataklizmák gyászos tragédiáit. Az is elképzelhető, hogy a bolygó ma már ellenállóbb a szénkörforgást érő sokkhatásokkal szemben, mint volt azokban a nagyon rossz régi időkben. De nem érdemes felvésetni a nevünket a Föld történetének legszörnyűbb eseményeit soroló szégyenlistára. Ha a kőzetekből bármit is tanulhatunk, az az, hogy jelenleg a földi rendszerek legveszélyesebb gombjaival babrálunk. Ha nyomogatjuk őket, annak viselnünk kell a következményeit. /

1.3

Az evolúciós hatásunk

Beth Shapiro

Már a kontinenseken és a szigeteken talált legelső emberi települések maradványai között akadnak bizonyítékok arra, hogy az emberek evolúciós hajtóerőként léphetnek fel. Ahogy az ember több mint ötvenezer évvel ezelőtt elvándorolt Afrikából, és szétterjedt az egész világon, azok az életközösségek, amelyekbe őseink beléptek, azonnal változni kezdtek. Az állatfajok, különösen a hajdan élő nagy testű állatok (a megafauna), például az óriás vombatok, a gyapjas orrszarvúk és az óriás lajhárok, hamarosan a kihalás felé sodródtak. Az őseink rendkívül hatékony ragadozóknak bizonyultak, hiszen egyedi, csak az ember által birtokolt technológiával voltak felfegyverezve – olyan eszközökkel, amelyek nagyban megnövelték a sikeres vadászat esélyét, továbbá képesek voltak kommunikálni egymással, így gyorsan tökéletesíthették az eszközeiket. A megafauna kihalása és az emberek megjelenésének időbeli egybeesése Afrikán kívül minden más kontinens fosszilis leletanyagában megfigyelhető. De az egybeesések nem feltétlenül jelentenek ok-okozati kapcsolatot. Európában, Ázsiában és Amerikában az emberek megérkezése és a helyi megafauna kihalása is az éghajlat felborulása idején történt. Emiatt évtizedeken keresztül vitatkoztak a kutatók azon, hogy vajon milyen arányban tehető felelőssé ez a két erő a megafauna eltűnéséért. Az emberek felelősségének bizonyítékait megtalálták Ausztráliában is, ahol az első, emberhez köthető kihalásokat dokumentálták. Néhány nem is olyan régen történt ember okozta fajkihalás szigetekhez köthető. Ennek példája az új-zélandi moa és a mauritiusi dodó kipusztulása, hiszen ezek a fajok csak néhány évszázada tűntek el végleg a Földről. Az ausztráliai és a legutóbbi, szigeteken történt fajkihalások nem nagy klímaváltozások idején történtek, és a korábbi korok kihalásaiban sem ez volt a fő tényező. Ezek a kihalások a helyi élőhelyek átalakulásának következményei voltak, amit az ember megjelenése okozott. Ahogy az ember a története kezdetén kapcsolatba lépett az élővilággal, azonnal meghatározta a többi faj evolúciós sorsát.

Tizenötezer évvel ezelőtt az emberek az élővilággal folytatott kapcsolatuk új szakaszába léptek. A farkasok élelmet reméltek az ember közelségétől, ezért szokásukká vált a települések közelében tartózkodni. Idővel a farkas kutyává alakult, és mindkét fél profitált az egyre szorosabb kapcsolatukból. Véget ért az utolsó eljegesedési időszak, és az éghajlat javulni kezdett, az egyre terjeszkedő emberi településeknek pedig megbízható élelemforrásra, ruhákra és menedékre volt szükségük. Nagyjából tízezer évvel ezelőtt az emberek olyan vadászati stratégiákra kezdtek áttérni, amelyek segítettek fenntartani a prédaállatok populációit, ahelyett, hogy a kipusztulásba hajszolták volna őket. Egyes vadászok csak a hím vagy a már szaporodni nem képes nőstényeket ejtették el, később pedig karámokba zárták a legfontosabb vadászott állatfajok egyedeit, hogy mindig a településeik közelében tarthassák őket. Így már kiválaszthatták, hogy mely állatok szaporodjanak, és hozzák létre a következő nemzedéket. A nem megszelídíthető állatokat pedig táplálkozási célra hasznosították. Ezek a kísérletek nem csupán az állatokra korlátozódtak. Az emberek magokat ültettek, és azokat szaporították tovább, amelyek többet termettek, vagy egyszerre értek be, így könnyebben lehetett learatni őket. Öntözőrendszereket építettek, és arra idomították az állatokat, hogy segítsenek kiirtani az őshonos növényzetet, így a földön gazdálkodni tudjanak. Ahogy őseink vadászokból állattartóvá, gyűjtögetőből földművessé változtak, átalakították a környezetük élőhelyeit és azokat a fajokat, amelyektől egyre jobban függött a túlélésük.

A 20. század fordulójára azonban állattartó és földműves őseink hajdani sikerei már az általuk létrehozott társadalmak stabilitását kezdték fenyegetni. A természetes élőhelyeket mezőgazdasági és állattartó területek váltották fel, amelyek a folytonos használat miatt leromlottak. A levegő és a víz minősége is romlani kezdett. A kihalások üteme újból emelkedett. Ez alkalommal azonban a pusztítás már nyilvánvalóbb volt, miközben az emberek gazdagabbak, a technológia pedig fejlettebb lett. Az egykoron széles körben elterjedt fajok megritkultak, így megjelent az igény arra, hogy a megmaradt vadon élő fajokat és az élőhelyeket megóvjuk. Az őseink és a többi faj közötti kapcsolat megint új fázisba lépett: az emberek védelmezőkké váltak, óvták a veszélyeztetett fajokat és az élőhelyeket a természet és az egyre inkább emberi világ ártalmaitól. Ezzel az átmenettel az ember vált az összes többi faj és az e fajok által benépesített élőhelyek sorsát meghatározó evolúciós erővé. /

1.4

Civilizáció és kihalás

Elizabeth Kolbert

Ennek a történetnek a kezdetei a múlt ködébe vesznek.

Nagyjából kétszázezer évvel ezelőtt Afrikában egy új hominida faj jelent meg. Senki sem tudja, hogy pontosan hol fejlődött ki, és mely fajok voltak a közvetlen elődei. E faj (amelyet ma „anatómiailag modern embernek” vagy Homo sapiensnek, esetleg egyszerűen mi magunknak hívunk) egyedeit a lekerekített koponyájuk és a kiálló arccsontjuk különböztette meg elődeitől. A rokonainál könnyedebb volt a testfelépítése, a fogai pedig kisebbek voltak. Bár a Homo sapiens testileg nem volt különösebben lenyűgöző, úgy tűnik, szokatlanul okos volt. Eszközöket készített, amelyek kezdetben primitívek voltak, de fokozatosan egyre kifinomultabbak lettek. Nemcsak térben, hanem időben is képes volt kommunikálni. A legkülönfélébb éghajlatú vidékeken tudott élni, és legalább ilyen fontos volt, hogy jelentősen eltérő táplálékhoz is alkalmazkodott. Ahol sok volt a préda, ott vadászott. Ahol tengeri állatok voltak gyakoriak, ott inkább azokat fogyasztotta.

Ez volt a pleisztocén kor, amelyet ismétlődő eljegesedési időszakok jellemeztek, vagyis a világ jelentős részét hatalmas jégtakaró borította. Ennek ellenére nagyjából százhúszezer évvel ezelőtt – talán már korábban is – a fajunk, amely ekkor már nem is volt olyan új, észak felé kezdett terjeszkedni. Az ember százezer évvel ezelőtt érkezett meg a Közel-Keletre, Ausztráliába hatvanezer éve, Európába negyvenezer évvel ezelőtt, Amerikába pedig húszezer éve. Valahol az út során – talán a Közel-Keleten – a Homo sapiens összetalálkozott zömökebb unokatestvérével, a Homo neanderthalensisszel, ismertebb nevén a Neander-völgyi emberrel. A modern és a Neander-völgyi ember párzott egymással – hogy ez közös beleegyezésen alapult, vagy kényszerített volt-e, azt lehetetlenség megmondani –, és gyermekeik születtek. E gyerekek közül néhány biztosan elég sokáig életben maradt ahhoz, hogy nekik is gyermekeik szülessenek, és így követték egymást a nemzedékek, amit az bizonyít, hogy a legtöbb ember őrzi genomjában a Neander-völgyi örökség nyomait. Aztán valami történt, és a Neander-völgyiek eltűntek. Talán a modern ember tevőlegesen is hozzájárult a kihalásukhoz. Vagy egyszerűen legyőztük őket a versengésben. De az is lehet, ahogy a Stanford Egyetem kutatói nemrégiben felvetették, hogy a modern ember által behurcolt trópusi betegségekkel szemben a hideghez alkalmazkodott unokatestvéreik védtelenek voltak. Bárhogy történt is, az szinte biztos, hogy a Neander-völgyiekkel történtekhez a modern embernek is köze volt. Ahogy Svante Pääbo Nobel-díjas svéd kutató, a Neander-völgyi genomot megfejtő kutatócsoport vezetője mondta nekem, „a Neander-völgyiek balszerencséje mi voltunk”.

A Neander-völgyiek velünk kapcsolatos tapasztalatai korántsem voltak egyediek. Amikor az ember megérkezett Ausztráliába, a kontinens még kivételesen nagy vadak seregének adott otthont. Közéjük tartozott az erszényes oroszlán, amelynek harapása minden más ismert emlősénél erősebb volt. De Ausztráliában élt a megalánia, a világ legnagyobb varánuszgyíkja, és a diprotodonok is, amelyeket néha orrszarvú vombatoknak is neveznek. Az elkövetkező évezredekben az ilyen óriások mindegyike eltűnt. Amikor az ember megérkezett Észak-Amerikába, a földrész még a saját túlméretezett állatfajainak adott otthont. Éltek ott masztodonok, mamutok és majdnem két és fél méter hosszú, kilencven kilogramm súlyú hódok is. Ők is kihaltak. Ugyanez lett a sorsuk a dél-amerikai óriásoknak, a hatalmas lajhároknak, az óriási tatuszerű teremtményeknek, vagyis a glyptodonoknak és a Toxodon nembe tartozó rinocéroszméretű növényevőknek. Ilyen sok nagy testű állat kipusztulása (geológiai értelemben) ily rövid idő alatt olyannyira drámai volt, hogy ezt már Darwin idejében is észrevették. „Zoológiailag elszegényedett világban élünk, amelyből az összes hatalmas, félelmetes és furcsa életforma a legutóbbi időkben tűnt el” – állapította meg Alfred Russel Wallace, Darwin versenytársa 1876-ban.

A tudósok még ma sem értenek egyet az úgynevezett megafauna kihalásának okait illetően. Azt már tudjuk, hogy a különböző földrészeken eltérő időszakokban történt a kihalásuk, és az egymást követően kipusztuló fajok eltűnésének sorrendje egybevág azzal, hogy milyen sorrendben találkoztak az emberrel. Vagyis „az ő balszerencséjük is mi voltunk”. Az ember és a megafauna találkozásait modellező kutatók arra a következtetésre jutottak, hogy még ha a vadászcsapatok csak évente egy mamutot vagy óriás lajhárt ejtettek is el, hosszú évszázadok alatt az is elég lehetett ahhoz, hogy e lassan szaporodó fajok túlélését ellehetetlenítsék. John Alroy, az ausztráliai Macquarie Egyetem biológiaprofesszora úgy írta le a megafauna kihalását, mint „geológiai értelemben pillanatszerű ökológiai katasztrófát, amely azonban túl fokozatos volt ahhoz, hogy az egészet elindító emberek érzékelhették volna”.

Eközben az ember tovább folytatta terjeszkedését. Az utolsó nagyobb szárazföld, amelyet nem hódított meg az ember, Új-Zéland volt. A polinézek érkeztek meg végül Új-Zélandra 1300 körül, talán a Társaság-szigetekről. Ekkor még Új-Zéland Északi- és Déli-szigete kilenc moafajnak adott otthont – ezek strucchoz hasonló madarak voltak, és majdnem zsiráfmagasságúra nőttek. Néhány évszázadon belül azonban az összes moa kiveszett. Ebben az esetben a pusztulás oka egyértelmű: lemészárolták őket. Van egy maori mondás: „kua ngaro I te ngaro o te moa”, ami annyit tesz, hogy „elveszett, ahogy a moa elveszett”.

Amikor az európaiak elkezdték gyarmatosítani a világot a 15. század végén, a kihalások üteme felgyorsult. A dodó, a Mauritius szigetén őshonos madár, amelyet először holland tengerészek láttak 1598-ban, kevesebb mint egy évszázad alatt, 1670-re kipusztult. Ez valószínűleg részben a mészárlásának, részben pedig a behurcolt fajok tevékenységének következménye volt. Bárhová mentek is az európaiak, magukkal vitték a patkányokat, ez esetben a házi patkányt. Emellett az európaiak gyakran szándékosan is betelepítettek ragadozókat, például macskát vagy rókát, amelyek elkapták azokat a fajokat, amelyeket a patkányok békén hagytak. Miután az első európai gyarmatosítók megjelentek Ausztráliában 1788-ban, a betelepített fajok több tucat őshonos fajt irtottak ki, közöttük a Notomys macrotis kabócaegeret, amelyet a macskák pusztítottak ki, vagy a keleti nyúlkengurut, amelynek veszte ugyancsak a macskák számlájára írható. Amióta a britek megtelepedtek Új-Zélandon, nagyjából 1800-tól húsz madárfaj halt ki, többek között a Chatham-szigeteki pingvin, a csíkos guvat (Hypotaenidia dieffenbachii) és a Stephens-szigeti álfakusz (Xenicus lyalli). A Current Biology folyóiratban nemrégen publikált tanulmány úgy becsülte, hogy ötvenmillió évre lenne szüksége az evolúciónak ahhoz, hogy az új-zélandi madár-biodiverzitás visszatérjen az emberi betelepedés előtti szintre.

Mindezeket a károkat viszonylag egyszerű eszközökkel – bunkókkal, vitorlás csónakokkal, muskétákkal – és néhány eszméletlenül szapora behurcolt faj segítségével vittük véghez. Aztán jött a gépesített gyilkolás. A 19. század vége felé a hatalmas sörétes puskákkal – amelyekből akár félkilónyi madársörétet is kilőhettek egyszerre – felfegyverzett vadászok kiirtották az észak-amerikai vándorgalambot, pedig egykoron milliárdos egyedszámban élt. Nagyjából ugyanebben az időben a vonatokról lövöldöző vadászoknak majdnem sikerült eltörölniük a Föld színéről az amerikai bölényt, noha korábban annyi volt belőlük, mint égen a csillag.

A legveszélyesebb fegyverünk minden bizonnyal a modernitás és hű harcostársa, a késői kapitalizmus lett. A 20. században az emberi hatás már nem lineárisan, hanem exponenciálisan nőtt. A második világháborút követő évtizedekben az emberi népesség példátlan növekedésbe kezdett, és ezzel együtt nőtt a fogyasztás is. 1945 és 2000 között az emberiség létszáma megháromszorozódott. Ugyanezen időszak alatt a vízhasználat megnégyszereződött, a tengeri halak halászata meghétszereződött, a műtrágyahasználat pedig a tízszeresére emelkedett. A népességnövekedés nagy része a globális délen zajlott. A fogyasztás ezzel szemben főként az Egyesült Államokban és Európában növekedett.

„A nagy gyorsulás”, ahogy gyakran hívják, radikálisan átalakította a bolygót. Ahogy J. R. McNeill környezettörténész megfigyelte, mindez nem azért történt, mert az emberek bármi újat tettek volna, hanem pontosan azért, mert mindent ugyanúgy csináltak, mint korábban, csak sokkal nagyobb léptékben. „Időnként a mennyiségbeli különbség minőségi különbséggé alakulhat – írja McNeill. – Így történt ez a 20. századi környezeti változásokkal is.” A század kezdetén a mezőgazdaság nagyjából nyolcmillió négyzetkilométer földterületet foglalt el a világon. Ekkor már az emberiség nagyjából tízezer éve gazdálkodott. Európa erdőinek nagy részét már réges-rég kivágták, ahogy az amerikai erdők és prérik jó része is elpusztult. A század végére több mint 15 millió négyzetkilométert műveltek, ami azt jelenti, hogy az ember csupán tíz évtized leforgása alatt ugyanannyi földet szántott fel, mint az emberi történelem megelőző tíz évezredében. A terjeszkedés közepette kivágták az amazóniai és az indonéziai esőerdők hatalmas térségeit, miközben ezek a területek a „biodiverzitás-forrópontok” listájának tetején találhatók. Fogalmunk sincs, hogy e folyamat közben hány faj tűnt el, sokuk valószínűleg még azelőtt elveszett, hogy egyáltalán felfedezték volna. Az ismert módon kihalt állatok között találjuk a jávai tigrist és a vadon kihalt Spix-arát.

Az emberek nem a 20. században kezdtek fosszilis tüzelőanyagokat használni – a kínaiak már a bronzkorban is égettek szenet –, de a gyakorlatban a klímaváltozás problémáját ekkor ismerték fel. 1900-ban az összesített szén-dioxid-kibocsátás nagyjából 45 milliárd tonna volt. 2000-ben ez az érték már ezer gigatonnára emelkedett, azóta pedig – borzasztó módon – már 1900 gigatonnánál jár. Hogy a világ flórájának és faunájának mekkora hányada élheti túl az ilyen ütemben melegedő világot, az korunk egyik nagy kérdése – talán „a” nagy kérdése.

A ma élő fajok legtöbbje már túlélt számos eljegesedési időszakot – nyilvánvaló, hogy képesek életben maradni alacsonyabb globális hőmérséklet esetén is. De hogy miképp bírnák a melegebb éghajlatot, az nem egyértelmű. Hiszen a világ több millió éve nem volt sokkal melegebb annál, mint manapság. A pleisztocén alatt még a legkisebb állatok, például a bogarak is több száz kilométert vándoroltak, hogy alkalmazkodjanak az éghajlathoz. Manapság újra számtalan faj kénytelen elköltözni, de az eljegesedési időszakokkal szemben a vándorlásukat ma már gyakran városok, autópályák, szójaültetvények blokkolják. „Nyilvánvaló, hogy a múltról meglévő tudásunk nem sokat ér, amikor a klímaváltozásra adott jövőbeli reakciókat kellene megbecsülnünk, hiszen teljesen új eszközökkel korlátoztuk a fajok mobilitását – írta Russell Coope brit paleontológus. – Szinte elérhetetlen helyre tettük át a kaput, és teljesen megváltoztattuk a meccs szabályait.”

Természetesen rengeteg olyan faj is létezik, amely nem képes elköltözni. 2014-ben ausztrál kutatók részletes felmérést végeztek a Bramble Cay homokzátonyon, egy aprócska atollon a Torres-szoros területén. A homokzátonyon élt egy különleges, patkányszerű állat, a korallszirti mozaikfarkú patkány, amely a Nagy-korallzátony egyetlen ismert endemikus emlőse volt. Az emelkedő tengerszint miatt az atoll lassan elsüllyedt a tengerben, és a kutatók tudni akarták, hogy él-e még a mozaikfarkú patkány. De már nem volt sehol, így 2019-ben az ausztrál kormány kihaltnak nyilvánította a fajt. Ez volt az elsőként dokumentált, klímaváltozásnak tulajdonított fajkihalás, bár szinte biztos, hogy számos nem dokumentált eset történt már előtte is.

Maguk a korallzátonyok is ki vannak téve a klímaváltozás hatásainak. A zátonyépítő korallok apró zselés állatkák, a korall színét pedig a még náluk is kisebb, sejtjeikben élő szimbionta algák adják. Amikor a vízhőmérséklet hirtelen megemelkedik, a korallok és az algák közötti szimbiotikus kapcsolat leépül. A korall kilöki az algákat, és kifehéredik. Ezt nevezzük korallkifehéredésnek. A szimbiontáik nélkül azonban a korallok éheznek. Ha ez az időszak nem tart túl sokáig, még helyre tudnak állni, de a gyorsan melegedő óceánokban a kifehéredési események egyre gyakoribbá válnak, és hosszabb ideig tartanak. Egy ausztrál kutatócsoport 2020-as vizsgálata szerint a Nagy-korallzátony korallborítottsága 1995 óta a felére csökkent. Egy másik 2020-as amerikai vizsgálat azt találta, hogy az elmúlt ötven évben a karibi korallzátonyok többsége már algák és szivacsok uralta élőhellyé alakult át. Egy 2021-ben publikált kutatás arra figyelmeztetett, hogy a nyugati Indiai-óceán korallzátonyait „az ökoszisztéma-összeomlás veszélyezteti”. Úgy becsülik, hogy ha a korallzátonyok összeomlanának, az több millió faj kihalását okozná.

A történet vége természetesen ugyancsak ismeretlen. Az elmúlt félmilliárd évben öt nagy kihalási esemény történt, és mindegyikük kiirtotta a Föld fajainak nagyjából háromnegyedét. A kutatók arra figyelmeztetnek, hogy éppen most csúszunk bele a következő, hatodik kihalásba. Ez az esemény abban fog különbözni az előzőktől, hogy ezt egy biológiai ágens okozza majd – mi. Vajon időben fogunk cselekedni, hogy megelőzzük? /

Az illusztrációk forrásai

1. oldal Globális átlaghőmérséklet 1850–2020 adaptálva 2017–2021-re. Forrás: Rohde, Robert: Changes over time of the global sea surface temperature as well as air temperature over land. In: Berkeley Earth Surface Temperature project, http://berkeley​earth.org/global-temperature-report-for-2020. A szerző engedélyével közölve.

2. oldal (fent) Légköri szén-dioxid-koncentráció (milliomodrész, ppm). Forrás: Ritchie, Hannah és Roser, Max: Global average longterm atmospheric concentration of CO2, Our World in Data. Az adatok forrása: EPICA Dome C CO2 record, 2015 és NOAA, 2018. Creative Commons.

2. oldal (lent) Éves globális szén-dioxid-kibocsátás (1750–2021). Forrás: Brzezinski, Bartosz és Stainforth, Thorfinn: The Institute for European Environmental Policy, 2020, https://ieep.eu/news/more-than-half-of-all-co2-emissions-since-1751-emitted-in-the-last-30-years/. Az adatok forrása: Carbon Budget Project, 2017; Global Carbon Budget, 2019; Peter Frumoff, 2014; az IEEP engedélyével közölve. És Hansis et al.: The 10 largest contributors to cumulative CO2 emissions, by billions of tonnes, broken down into subtotals from fossil fuels and cement, 2015. Carbon Brief using Highcharts, Global Carbon Project, CDIAC, Our World in Data, Carbon Monitor, Houghton és Nassikas.

3. oldal A legnagyobb kumulatív kibocsátású országok 1850–2021. Forrás: The 10 largest contributors to cumulative CO2 emissions, by billions of tonnes, broken down into subtotals from fossil fuels and cement, Carbon Brief analysis of figures from the Global Carbon Project, CDIAC, Our World in Data, Carbon Monitor, Houghton és Nassikas, 2017, és Hansis et al., 2015. A Carbon Brief engedélyével közölve.

18–19. oldal © Streluk/istock/Getty Images.

24. oldal A globális jövedelem és az életmódhoz köthető kibocsátás. Forrás: Extreme Carbon Inequality, Oxfam Media Briefing, 2015, https://www-cdn.oxfam.​org/s3fs-public/file_attachments/mb-extreme-carbon-inequality-021215-en.pdf, 1. ábra, frissítve az alábbi források adataival: Confronting carbon Inequality, Oxfam, 2020, https://www.​oxfam.​org/en/research/confronting-carbon-inequality és Carbon inequality in 2030, Oxfam, 2021, 3–4, https://www.oxfam.org/en/research/carbon-inequality-2030. Az Oxfam engedélyével közölve.

36–37. oldal © Johnny Gaskell.

49. oldal Atmospheric CO2 at Mauna Loa Observatory, kompozit ábra, 2021. december, Scripps Institution of Oceanography; NOAA Global Monitoring Laboratory; Hawkins, Ed (#ShowYourStripes – Graphis & lead Scientist), National Centre for Atmospheric Science, University of Reading; az adatok forrása: UK Met Office. Tervezés: sustention [PG]. Creative Commons.

54–55. oldal Adaptált forrás: Socio-economic trends és Earth System Trends innen: Steffen, W., Broadgate, W., Deutsch, L., et al.: The trajectory of the Anthropocene: The Great Acceleration. In: The Anthropocene Review, 2015/04/01, Vol. 2(1), 81–98, SAGE Publications, © 2015, SAGE Publications. A SAGE Publications engedélyével közölve.

58. oldal © Johan Rockström. Engedéllyel közölve.

60. oldal (fent) Adaptált forrás: T. M. Lenton et al.: Tipping elements in the Earth’s climate system. In: PNAS, 2008/02/12, Vol. 105(6), 1786–1793, https://www.pnas.org/doi/10.1073/pnas.0705414105.

60. oldal (lent) Adaptált forrás: https://www.pik-potsdam.de/en/output/infodesk/tipping-elements/tipping-elements.

62. oldal © Johan Rockström, az adatok forrása: Global Warming of 1.5 C, IPCC, 2018, SPM.2; Climate Change 2014, IPCC, 2014, SPM10; és TAR Climate Change 2001, IPCC, 2001, © IPCC, https://www.ipcc.ch/. Engedéllyel közölve.

68–69. oldal © Steffen Olsen, Danish Meteorological Institute.

77. oldal Adaptált forrás: Climate Change 2021: The Physical Science Basis. Contribution of Working Group I to the Sixth Assessment Report of the Intergovernmental Panel on Climate Change, Összefoglaló politikai döntéshozóknak, IPCC, 2021, Figure SPM.2, © IPCC, https://www.ipcc.ch/.

86. oldal A felszínközeli léghőmérséklet változása az Északi-sarkvidéken, illetve az egész bolygón 1995 óta. ERA-5 reanalysis, NOAA, https://psl.noaa.gov/cgi-bin/data/testdap/timeseries.pl.

87. oldal Aerial Superhighway, NASA 2012/02/07: https://svs.gsfc.nasa.gov/10902. © NASA. Engedéllyel közölve.

88. oldal A meleg és a hideg Északi-sarkvidék okozta éghajlati viszonyok összehasonlítása. NOAA, https://www.climate.gov/news-features/eventtracker/wobbly-polarvortex-triggers-extremecold-air-outbreak.

94–95. oldal © Pat Brown/Panos Pictures.

105. oldal Adaptált forrás: Rohde, Robert: Changes over time of the global sea surface temperature as well as air temperature over land. In: Berkeley Earth Surface Temperature project, http://berkeleyearth.org/global-temperature-report-for-2020. Engedéllyel közölve.

107. oldal © Stefan Rahmstorf, CC by-SA 4.0. Az adatok forrása: Persistent acceleration in global sea-level rise since the 1960s, Dangendorf, Sönke et al.: Nature Climate Change. In: Springer Nature, 2019/08/05, 705–710, https://www.nature.com/articles/s41558-019-0531-8, © The Authors, 2019, A Springer Nature Limited kizárólagos engedélyével.

109. oldal Az 1870 óta megfigyelt hőmérséklet-különbség. Forrás: Caesar, Levke: Observed fingerprint of a weakening Atlantic Ocean overturning circulation. In: Nature, Vol. 556, 11/04/2018, 191–196, https://www.nature.com/articles/s41586- 018-0006-5. Engedéllyel közölve.

124–125. oldal © Katie Orlinsky/National Geographic.

133. oldal Az erdők éghajlati övek szerinti globális elterjedése. Forrás: Global Forest Resources Assessment 2020, FAO, 2020, https://www.fao.org/documents/card/en/c/ca9825en, az adatok forrása: Proportion of global forest area by climatic domain, 2020, XI, 14, adaptálva innen: United Nations World Map, 2020. A FAO engedélyével közölve.

136. oldal © Beverly E. Law. Az adatok forrása: British Columbia Managed Forests (MMT CO2e). Innen: Provincial greenhouse gas emissions inventory, British Columbia, https://www2.gov.bc.ca/gov/content/environment/climate-change/data/provincial-inventory, © 2021, Province of British Columbia.

137. oldal Az adatok forrása: Beverly E. Law, Logan T. Berner, Polly C. Buotte, David J. Mildrexler és William J. Ripple: Strategic Forest Reserves can protect biodiversity and mitigate climate change in the western United States. In: Nature Communications Earth & Environment, 2021, Vol. 2(254); és Beverly E. Law, Tara W. Hudiburg and Logan T. Berner: Land use strategies to mitigate climate change in carbon dense temperate forests. In: PNAS, 03/04/2018, Vol. 115(14), 3663–3668, © 2018 the Authors.

140. oldal A biodiverzitásra leselkedő súlyos veszélyek száma a világon. Forrás: D. E. Bowler, A. D. Bjorkman, M. Dornelas, et al.: Mapping human pressures on biodiversity across the planet uncovers anthropogenic threat complexes. In: People & Nature, 2020/02/27, 380–394, 6. ábra. Creative Commons 4.0.

155. oldal Szárazföldi és tenger alatti permafroszt az északi féltekén (2020). © GRIDArendal/Nunataryuk, https://www.grida.no/resources/13519.

159. oldal (fent és lent) Összefoglaló politikai döntéshozóknak, IPCC, 2021, SPM. 5. ábra (b&C), © IPCC, https://www.ipcc.ch/. Engedéllyel közölve.

161. oldal Adaptált forrás: Historical and projected future concentrations of CO2, CH₄ and N2O and global mean surface temperatures (GMST), Climate Change 2021, The Physical Science Basis, IPCC, 2021, 1.26. ábra; és Selected indicators of global climate change under the five illustrative scenarios used in this Report, SPM.8(e), © IPCC, https://www.ipcc.ch/.

164–165. oldal © Dmitry Kokh.

168–169. oldal © Josh Edelson/AFP via Getty.

178. oldal Az adatok forrása: Heatrelated deaths (2000–2019), Innen: Q. Zhao et al.: Global, regional, and national burden of mortality associated with non-optimal ambient temperatures from 2000 to 2019: a three-stage modelling study. In: The Lancet PH3, 2021. július, https://www.thelancet.com/journals/lanplh/article/PIIS2542-5196(21)00081-4/fulltext; és GBD Compare Global annual mortality in 2019 attributed to a selection of causes of death or due to specific risk factors, 2020/10/25 https://www.healthdata.org/data-visualization/gbd-compare, Institute for Health Metrics Evaluation. Engedéllyel közölve. Minden jog fenntartva.

182. oldal Adaptált forrás: Shindell, Drew et al.: Temporal and spatial distribution of health, labor, and crop benefits of climate change mitigation in the United States. In: PNAS, 2021/11/16, Vol. 118(46), 7.C. ábra, © 2021 the Authors.

185. oldal Az adatok forrása: Colón-González, Felipe J. et al.: Projecting the risk of mosquito-borne diseases in a warmer and more populated world: a multimodel, multi-scenario intercomparison modelling study. In: The Lancet Planetary Health, 2021/07/01, Vol. 5(7), E404–E414, https://www.thelancet.com/journals/lanplh/article/PIIS2542-51962100132-7/fulltext.

186. oldal Az adatok forrása: Colón-González, Felipe J. et al.: Projecting the risk of mosquito-borne diseases in a warmer and more populated world: a multimodel, multi-scenario intercomparison modelling study. In: The Lancet Planetary Health, 2021/07/01, Vol. 5(7), E404–E414, https://www.thelancet.com/journals/lanplh/article/PIIS2542-51962100132-7/fulltext.

194–195. oldal © Rakesh Pulapa.

197. oldal Egyes országok jelenlegi népességre vetített összesített szén-dioxid-kibocsátása 1850–2021 között. Forrás: The 10 largest contributors to cumulative CO2 emissions, by billions of tonnes, broken down into subtotals from fossil fuels and cement. Carbon Brief analysis of figures from the Global Carbon Project, CDIAC, Our World in Data, Carbon Monitor, Houghton és Nassikas, 2017, és Hansis et al., 2015. A Carbon Brief engedélyével közölve.

226–227. oldal © Ami Vitale.

232. oldal © Solomon M. Hsiang.

233. oldal Az adatok forrása: GDP per capita in 2019. World Bank, 2021; Valuing the Global Mortality Consequences of Climate Change Accounting for Adaptation Costs and Benefit. Working paper 27599, NBER, 2020. július, 2021. augusztusban frissítve, https://www.nber.org/system/files/working_papers/w27599/w27599.pdf; és Burke, M., Hsiang, S. M. és Miguel, E.,: Global non-linear effect of temperature on economic production. In: Nature, 2015, Vol. 527, 235–239, https://www.nature.com/articles/nature15725.

238. oldal Az adatok forrása: Uppsala Conflict Data Program. Utolsó letöltés: 2023. június, UCDP Conflict Encyclopedia: https://www.pcr.uu.se/research/ucdp/, Uppsala University.

240. oldal Hogyan növeli a felmelegedés az emberi konfliktusok valószínűségét. Forrás: Hsiang, S. M., Burke, M. és Miguel, E., Science, 2013, 341, 2. ábra.

246–247. oldal © Richard Carson/Reuters.

250–251. oldal © Daniel Beltrá.

254. oldal A grafikont Robbie M. Andrew készítette Raupach et al. 2014-es grafikonjai alapján. Az adatok forrása: Global Carbon Project, Creative Commons 4.0. IPCC AR 6. grafikonok alapján.

261. oldal A grafikont Kevin Anderson készítette IPCC AR6 grafikonjai alapján. Headline carbon budget for a 67% chance of staying below 1.5°C, 2020. 2022 elején frissítve Andrew, R. M. és Peters, G., et al.: Global Carbon Project adatai alapján, https://www.globalcarbonproject.org.

267. oldal Westholm, Maria: Utsläpp frän Sveriges ekonomi. https://www.dn.se/sverige/sverige-ska-gafore-anda-ar-klimatmalen-langt-ifran-tillrackliga/, © Dagens Nyheter. Engedéllyel közölve.

270–271. oldal © Pierpaolo Mittica/Institute.

283. oldal Az adatok forrása: Stoddard et al.: High Strain-rate Dynamic Compressive Behavior and Energy Absorption of Distiller’s Dried Grains and Soluble Composites with Paulownia and Pine Wood Using a Split Hopkinson Pressure Bar Technique. In: Bioresources, 2020. december, 15(4), 9444–9461; és Friedlingstein et al., Global Carbon Budget 2021. Creative Commons 4.0.

304–305. oldal © Wang Jiang/VCG via Getty Images.

309. oldal Az adatok forrása: G. C. Hurtt et al.: Harmonization of global land use change and management for the period 1600–2015 (LUH2) for CMIP6, In: Geoscientific Model Development, 2020, Vol. 13(11), 5425–5464, © Authors 2020. Creative Commons 4.0.

313. oldal Clark, Michael A. et al.: Multiple health and environmental impacts of foods. In: PNAS, 2019/11/12, Vol. 116(46) 23 357–23 362, © 2019 the Authors. Creative Commons 4.0.

314. oldal Clark, Michael A. és Tilman, David: Comparative analysis of environmental impacts of agricultural production systems, agricultural input efficiency, and food choice. In: Environmental Research Letters, 2017, Vol. 12(6), Creative Commons 3.0.

315. oldal Clark, Michael A. et al.: Global food system emissions could preclude achieving the 1.5° and 2°C climate change targets. In: Science, 2020/11/06, Vol. 370(6517), 705–709, American Association for the Advancement of Science. Engedéllyel közölve.

323. oldal Van Ruijven et al.: Long-term model based projections of energy use and CO2 emissions from the global steel and cement industries. In: Resources, Conservation and Recycling, 2016. szeptember, Vol. 112, 15–36, 9. ábra, © 2016 The Authors. Elsevier B.V. Creative Commons CC-BY.

324. oldal Az adatok forrása: Andrew, M. R. és Peters, G. P.: The Global Carbon Project’s fossil CO2 emissions dataset, Zenodo, 2021. Creative Commons 4.0.

325. oldal Az adatok forrása: Net Zero by 2050, Data product, IEA, 3. fejezet, https://www.iea.org/reports/net-zero-by-2050, 3.15. ábra. Az IEA engedélyével közölve.

331. oldal A grafikon készítője Ketan Joshi, az adatok forrása: „Historical” and „Planned 2020 report”, 6.1 és 6.2 Függelékek, https://www.globalccsinstitute.com/wp-content/uploads/2021/03/Global-Status-of-CCS-Report-English.pdf; és „Planned 2021 report” innen: https://www.globalccsinstitute.com/wp-content/uploads/2021/11/GlobalStatus-of-CCS-2021-Global-CCS-Institute-1121.pdf; The Global Status of CCS, 2020; és 2021, © Global CCS Institute, Australia. Engedéllyel közölve. Adatok innen „Sum of all pointsource capture excluding carbon removal technologies” In: Net Zero by 2050, IEA, 2021. május, https://www.iea.org/reports/net-zero-by-2050, 2.21. ábra, © IEA 2021. Engedéllyel közölve.

334. oldal Adaptált forrás: Climate Change 2014: Mitigation of Climate Change. Contribution of Working Group III to the Fifth Assessment Report of the Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC, 2014, 8.3. ábra, © IPCC, https://www.ipcc.ch/, adatok innen: CO2 Emissions from Fuel Combustion, Beyond 2020 Online Database. 2012 Edition, www.iea.org, és adaptálva innen: Emission Database for Global Atmospheric Research (EDGAR), 4.2 FT2010. Joint Research Centre of the European Commission (JRC)/PBL Netherlands Environmental Assessment Agency.

335. oldal Adaptált forrás: Climate Change 2014: Mitigation of Climate Change. Contribution of Working Group III to the Fifth Assessment Report of the Intergovernmental Panel on Climate Change, IPCC, 2014, 8.4. ábra, © IPCC, https://www.ipcc.ch/, adatok innen: A Policy Strategy for Carbon Capture and Storage, IEA/OECD, https://www.iea.org/reports/a-policy-strategy-for-carbon-capture-and-storage. Az IEA engedélyével közölve.

337. oldal Az adatok forrása: Greenhouse gas reporting: conversion factors 2021, https://www.gov.uk/government/publications/greenhouse-gas-reporting-conversion-factors-2021, 2021/06/02, frissítve: 2022/01/24, © Crown copyright, Open Government v3.0.

346–347. oldal © Zhang Jingang/VCG via Getty Images.

364. oldal Az adatok forrása: Kaza, S., Siddarth, S. és Sarur, C.: More Growth, Less Garbage. In: Urban Development Series, 2021, World Bank. Creative Commons CC BY 3.0 IGO.

365. oldal Az adatok forrása: Kaza, S., Siddarth, S. és Sarur, C.: More Growth, Less Garbage. In: Urban Development Series, 2021, World Bank. Creative Commons CC BY 3.0 IGO.

374. oldal © Alejandro Durán.

377. oldal Otto, Alexandra és a Dagens Nyheter: Net Zero targets, forrás: Zeke Hausfather, IPCC SR1.5., 2.2 diagram alapján, 2018. Engedéllyel közölve.

386. oldal Az adatok forrása: Global Material Flows Database, UNEP IRP, https://www.resourcepanel.org/global-material-flows-database; és World Bank for GDP, https://data.worldbank.org/indicator/NY.GDP.MKTP.KD.

394–395. oldal © Alessandra Meniconzi.

398–399. oldal © Garth Lenz.

423. oldal (fent) Az adatok forrása: Gidon Eshel et al.: Land, irrigation water, greenhouse gas and reactive nitrogen burdens of meat, eggs & dairy production in the United States. In: PNAS, 2014/08/19, Vol. 111(33), 11996–12001, © 2004 National Academy of Sciences.

423. oldal (lent) G. Eshel, A. Shepon, T. Makov és R. Milo: Partitioning United States’ Feed Consumption Among Livestock Categories For Improved Environmental Cost Assessments. In: Journal of Agricultural Science, 2014, Vol. 153, 432–445.

434–435. oldal © Shane Gross/naturepl.com.

458. oldal (fent) Adaptált forrás: Michael E. Mann, Raymond S. Bradley és Malcolm K. Hughes: Northern hemisphere temperatures during the past millennium inferences, uncertainties, and limitations. In: Geophysical Research Letters. 1999/03/15, Vol. 26(6), 759–762, 3A ábra, © Michael E. Mann.

458. oldal (lent) Elijah Wolfson: The latest version of the „hockey stick” chart shows unprecedented warming in recent years. Innen adaptálva: Michael E. Mann: „Widespread and Severe”: The Climate Crisis Is Here, But There’s Still Time to Limit the Damage. In: Time, 2021/08/09. A Time engedélyével közölve; az adatok forrása: Berkeley Earth time series https://berkeleyearth.org/archive/land-and-ocean-data/.

472–473. oldal © Afriadi Hikmal/Nur Photos/Getty Images.

497. oldal (fent) Lucas Chancel és Thomas Piketty: Global carbon inequality 2019 Average per capita emissions by group (tonnes CO2/year). Engedéllyel közölve.

497. oldal (lent) Lucas Chancel és Thomas Piketty: Global carbon inequality, 2019 Group contribution to world emissions (%). Engedéllyel közölve.

499. oldal Lucas Chancel és Thomas Piketty: Per capita emissions across the world, 2019. Engedéllyel közölve.

Megjegyzés a borítóhoz

Ed Hawkins

Semmi szó. Semmi szám. Csak egy sor függőleges színes csík, amely a Föld átlaghőmérsékletének folyamatos emelkedését mutatja egyetlen megdöbbentő képen.

A borító minden egyes vonala egy év globális átlaghőmérsékletét jeleníti meg 1634-től egészen 2021-ig. A kék árnyalatai a hűvösebb, a vörös csíkok pedig a forróbb éveket jelölik. Az elülső borítón látható éles, sötétvörös vonalak alkotta sáv az elmúlt évtizedek összetéveszthetetlenül gyors melegedését ábrázolja.

A melegedő csíkokat azért terveztük, hogy ezzel párbeszédet kezdeményezzünk a klímaváltozásról – az eredmény biztató. Ezeket a sávokat már több millióan töltötték le és osztották meg egymással – politikusoktól művészekig, időjárás-jelentőktől rocksztárokig. Ezáltal terjesztik azt az üzenetet, miszerint a bolygó egyetlen zuga sem immunis a klímaváltozás hatásaival szemben.

A show​yourstripes.info weboldalról szinte minden országról tölthetnek le hasonló képeket.

{1} A szakértők időnként eltérő számokat idéznek a globális hőmérséklet emelkedéséről, de ezek mind az 1,0–1,3 Celsius-fokos tartományban vannak. Ennek az az oka, hogy a kutatók különböző éveket tekintenek az ipari forradalom kezdetének. Vannak, akik az előző évtized átlaghőmérsékletét veszik alapul, így az adatokat befolyásolják a hőmérséklet évenkénti kisebb ingadozásai.

{2} A széntartalék (carbon budget) az a maximális kibocsátható szén-dioxid-mennyiség, ami mellett még mindig van esélyünk a felmelegedést 1,5–2 Celsius-fokban korlátozni.