Allan Pease – Barbara Pease

A FÉRFINAK SZEX KELL,
A NŐNEK SZERELEM

Az örök ellentét

Allan és Barbara Pease további könyve
az Open Books gondozásában

Nekem te kellesz, neked pedig én

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Allan & Barbara Pease:

Why Men Want Sex & Women Need Love –
Unravelling the Simple Truth,

Orion Publishing Group, London, 2009

Copyright © Allan Pease 2009

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Horváth M. Zsanett, 2023

Fordította Horváth M. Zsanett

Illusztrációk Soós Bori

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Papp Dénes

Borítóterv Müller Péter

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-276-1

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés

Első fejezet – A szex hatása az agyra

Második fejezet – Gátlások nélkül a szexről és a szerelemről

Harmadik fejezet – Mit akar a nő?

Negyedik fejezet – Mit akar a férfi?

Ötödik fejezet – Alkalmi szexpartner komoly kapcsolatra

Hatodik fejezet – Nálad vagy nálam? Viszonyok és félrelépések

Hetedik fejezet – Hogyan találjuk meg a „nagy Ő”-t? – A párválasztási besorolás

Nyolcadik fejezet – Tizenöt rejtély a férfiakról, amit nem érnek fel ésszel a nők

Kilencedik fejezet – Tizenkét tény a nőkről, amiről a legtöbb férfinak fogalma sincs

Tizedik fejezet – Tizenhárom fogás, amellyel javíthatunk randizási esélyeinken

Tizenegyedik fejezet – Lehet-e boldogabb jövőnk?

Bibliográfia

Köszönetnyilvánítás

Köszönet illeti mindazokat, akik hozzájárultak ehhez a könyvhöz, akár készakarva, akár a tudtukon kívül:

Kelly Bradtke, Andrew és Joanne Parish, Decima McAuley, Rebecca Schell, Melissa Stewart, Jasmine Pease, Cameron Pease, Brandon Pease, Bella Pease, Michael Pease, Adam Sellars, John MacIntosh, Norman Leonard, Ken Wright, Amanda Gore, Daniel Clarke, dr. Janet Hall, Col és Jill Haste, Kirsty és Scott Gooderham, Phil Gray, Shirley Neale és Danny Redman, Des Wilmore, Bernie de Souza, dr. James Moir, Helen és Ian Belcher, Roger Loughnan, Ivanna Fugalot, dr. Gennady Polonsky, Christine Walding, Jeff Turner, John Lanesmith, Sally Berghofer, Rob és Sue Keam, Dave Stewart, David C. Smith, dr John Tickel, Graeme Jackson pofesszor, Nicole Kilpatrick, Josephine és Rick, Glen Fraser, Tony Rich, dr, Michael Walsh, Angus Woodhead, Fiona Hedger, Gary Crick, Anthony Gorman, Brian Tracy, Jenny Cooper, Ivor Ashfield, Trevor Velt, Jo Abbott, Alan Holliday, Graeme Shiels, Shorty Tully, Kerri-Anne Kennerley, Sue Williams, Janine Good, Bert Newton, Graham Smith, Kevin Fraser, dr. Phillip Stricker, Emma és Graham Steele, valamint Glenda Leonard.

Külön köszönet jár

Dorie Simmondsnak,

valamint

Ray és Ruth Pease-nek.

BEVEZETÉS

Manapság olyan szexuális helyzetekkel és körülményekkel szembesülünk, amilyenekkel őseink soha. A termékenységünkön hormonokkal, mesterséges és méhen kívüli megtermékenyítéssel segíthetünk; új partnerekkel találkozhatunk a társkereső irodák és az internet jóvoltából; kozmetikumokkal vagy műtétekkel javíthatunk megjelenésünkön; új életet teremthetünk egy lombikban. Egyetlen más faj sem képes erre.

Az ember szakértői szemmel tanulmányozza más fajok párzási viselkedését. Meg tudja jósolni a tetteiket, sőt módosítani tudja őket, genetikailag átalakítani, hogy megváltoztassa a külsejüket. Ám saját párválasztásakor – úgy tűnik – kevés ember jár sikerrel, arról nem is beszélve, hogy alig értjük azt az összetett folyamatot, amely elvezet hozzá. A legtöbb állatfajnak látszólag nem sok gondja akad a párválasztással, a kapcsolata kezelésével: a nőstény tüzel, a hím párosodik vele, és ezzel kész.

Az ember az egyetlen faj, amelyet összezavar a párzási játék.

Kapcsolatunk állapota a partnerünkkel – vagy a partner hiánya – viták állandó forrása, egyben a nők egyik kedvenc témája. Kevés dolog okoz ekkora örömöt és elragadtatást, ugyanakkor ennyi fájdalmat és kétségbeesést. A szerelem mindig is a legnépszerűbb téma volt és maradt – zenében, szappanoperában, romantikus könyvekben, irodalomban, filmben és költészetben. Minden kultúrában ismerik a szerelmet, és mindegyiknek megvannak a saját szavai a szerelem kifejezésére.

Mi tehát a szerelem? Ez a kérdés évezredek óta foglalkoztatja az embereket. Szinte minden tudományág kutatói megpróbálták feltárni a szerelem természetét, meggyőzni másokat az igazukról, ám a javasolt válaszok egyike sem bizonyult elég meggyőzőnek. A szerelem, megfoghatatlansága miatt, újabb és újabb definíciókat és értelmezéseket követel.

Miért szeretkezünk egyáltalán? Mi készteti az embereket arra, hogy folyton a testi gyönyöröket hajszolják? Mi készteti a nőket arra, hogy elköteleződést várjanak a férfiaktól? Könyvünkben számos ehhez hasonló kérdésre adunk választ. Megmutatjuk, miben gyökerezik a szex, a szerelem és a romantika, feltárjuk a tudományos hátteret, kiderül, hol kap helyet a szerelem az agyban, és ami a legfontosabb, eláruljuk, mihez kezdjünk ezzel az információval. Tudományos kutatásokat, felméréseket, esettanulmányokat ismertetünk, rengeteg humorral, hogy mindez könnyen megjegyezhető legyen.

A „nagy Ő” nyomában

A legtöbben abban a hitben nevelkedtünk, hogy egy szép napon megtaláljuk „a nagy Ő”-t – azt a különleges társat, akivel boldogan élünk, míg meg nem halunk. Az emberek többsége azonban csalódik. A legtöbben, akik megházasodnak, azt hiszik, hogy együtt maradnak párjukkal, „míg a halál el nem választja őket”, ám a válási arányok számos országban ma már meghaladják az ötven százalékot, a házasságon kívüli viszonyok aránya pedig harminc-hatvan százalékra becsülhető; a nőknél az alsó, a férfiaknál a felső tartományba esik.

A korábbi együttélés után összeházasodó párok körében a válási arányok a kanadai és spanyolországi huszonöt százaléktól a svédországi, norvégiai és franciaországi ötven százalék fölötti értékekig terjednek.

A legtöbben személyes kudarcuknak tekintik, ha félresiklik a kapcsolatuk, ezért több millióan fordulnak terapeutákhoz, miközben a párkapcsolati konfliktusok szinte minden faj, így az ember életében is normálisnak számítanak.

A szex olyan, mint a levegő: amíg kapunk belőle, készpénznek vesszük.

Az 1980-as években úgy gondolták, hogy a viselkedésünk nagy része tanult és megváltoztatható, de ma már tudjuk, hogy a többsége belénk van kódolva. Valójában az emberi viselkedést tanulmányozó kutatók a 20. század végétől a tudományos ismeretek egész sorát tárták fel, amelyek azt bizonyítják, hogy olyan beidegződésekkel az agyunkban születtünk, amelyek befolyásolják a viselkedésünket. Azt is tudjuk, hogy a kulturális tényezők és számtalan környezeti behatás – például a tanáraink, barátaink, szüleink és munkáltatóink – befolyásolják, miként gondolkodunk vagy cselekszünk. Ennek eredményeként az öröklött (nature) és a megtapasztalt (nurture) minták elválaszthatatlanul összefonódnak egymással. Képzeljük csak el, hogy az agyunknak – mint a számítógépnek – van egy operációs rendszere, ez a „nature” része. Ezzel születik, és vannak olyan alapértelmezett beállításai, amelyek stresszhelyzetben visszaállnak. A „nurture” pedig, a bennünket körülvevő világ, az a szoftver, amely a számítógépünkön fut.

Öröklés = az agyunk számítógépe. Környezet = a szoftverünk.

Ez nem jelenti azt, hogy ki lennénk szolgáltatva a DNS-ünknek. Az emberi agy azért fejlesztette ki a homloklebenyeket, hogy urai lehessünk tetteinknek, de meg kell értenünk, hogy egy, az ősi múltunkból származó poggyászt cipelünk magunkkal. Az agykéreg az agynak azon része, amely összegyűjti az érzékszervekből beérkező információkat, valamint otthont ad az emlékezetnek és a gondolkodási folyamatoknak. Ennek a fejlődése tette lehetővé, hogy gondolkodjunk, döntéseket hozzunk és a legtöbb esetben felülemelkedjünk öröklött természetünkön. Ám ha szexről, szerelemről és romantikáról van szó, az ősi beidegződések még mindig arra kényszerítenek bennünket, hogy ugyanazokat a preferenciákat és döntéseket helyezzük előtérbe, mint őseink. És, mint hamarosan kiderül, ezalól nem lehet kibújni. Az agynak tehát saját operációs rendszere van, alapértelmezett beállításokkal. Ha a számítógépünket nyomás éri vagy összeomlik, visszaáll az alapbeállításokra – akárcsak az agyunk. Az általunk kreált úgynevezett „egyenlőség” mesterséges világa, amelyben azt várják el tőlünk, hogy úgy tegyünk, mintha mindannyian ugyanarra vágynánk, nem más, mint egy politikailag korrekt szoftver.

Férfiként és nőként még mindig különböző dolgokat akarunk a szex és a szerelem terén – egyik sem jobb vagy rosszabb, csak más –, és ezeket nagyrészt a hardverünk diktálja. Tudatosan dönthetünk arról, hogy mit gondolunk, mit akarunk, de a hardverünk továbbra is arra ösztönöz, hogy azt tegyük, amit előír nekünk.

Könyvünkből kiderül, hogy a nőket ugyanúgy érdekli a szex (illetve a „szeretkezés”, ahogyan ők hívják), mint a férfiakat. Elmagyarázzuk, hogy miként befolyásolják a férfiak és nők szexuális késztetését a különböző körülmények, feltételek és prioritások. Megvizsgáljuk, mit akarnak valójában a férfiak és a nők, kitérünk az alkalmi szexre és viszonyokra, és olyan dolgokat fedünk fel a szexről és a szerelemről, amelyekről a legtöbb embernek sejtelme sincs. Ötleteket is adunk, miként növelhetjük esélyeinket a párválasztási játékban.

Mi a „szeretkezés”? Az, amit a nő csinál, miközben a férfi megdugja.

Hogy szúrta el ennyire a nyugati világ a szexet?

A nyugati világ szexszel kapcsolatos problémáinak nagy része a brit Viktória királynőre és férjére, Albertre vezethető vissza. Viktória 1837 és 1901 közötti uralkodását szigorú erkölcsi értékek, szexuális elnyomás és a bűnözéssel szembeni alacsony tolerancia jellemezte. A női homoszexualitás létezését tagadták, a férfi-homoszexualitás pedig illegális volt. A brit birodalom hatására a viktoriánus elvek az egész világon elterjedtek.

A viktoriánus korszak fénykorában a szexuális izgalom megelőzéséért gyakran elrejtették a bútorok, például zongorák és asztalok lábát. Azokban az időkben a fürdőruhák szinte az egész testet takarták mind a férfiak, mind a nők esetében. Viktória még azt is elrendelte, hogy előkelő társaságban a csirkemellet is „kebelnek” nevezzék, valamint betiltotta a női alsóneműket mutató reklámokat. Akkoriban, akárcsak ma, a társadalom nagy része egymással felcserélhetőnek tekintette a meztelenséget és a szexuális izgalmat.

A viktoriánus prüdéria szerint kevert társaságban illetlenség volt kimondani a „láb” szót; inkább „végtagnak” nevezték.

A viktoriánus nőket arra tanították, hogy soha ne engedjenek a szexuális közeledésnek, ne is fantáziáljanak, hanem csendes odaadással éljenek a férjüknek, a családjuknak és a hazájuknak. A férfi társadalmi sikere részben a felesége passzivitásán alapult, és azt feltételezték, hogy a nőnek nincsenek is szexuális igényei. A korabeli közkeletű hiedelmek szerint a nők nem is szerették a szexet, csak a férfiak nemi vágya kényszerítette őket „megadásra”. Az akkoriban kézről kézre járó könyvek mind azt sugallták, hogy egy tisztességes férj nem vár szexet a feleségétől gyakrabban, mint félévente egyszer, és különféle tanácsokkal látták el a férfiakat, hogy mit tegyenek, hogy elfojtsák a szexuális késztetést. Lényegében az volt a kor legnépszerűbb tanácsa a nőknek, hogy csak dőljenek hátra, hunyják be a szemüket és „gondoljanak Angliára”.

Miből jön rá az angol, hogy meghalt a felesége? A szex ugyanolyan, mint volt, de a mosogató megtelt koszos edényekkel.

Nagyszüleink, dédszüleink nagy valószínűséggel ebben a korszakban születtek, és a viktoriánus kori hozzáállás egy részét örökölték is a szüleiktől, akár tudatosan, akár nem. Ha kínosan érezzük magunkat, amikor szóba jön a szex, zavarba jövünk szexuális viccek hallatán, és megpróbálunk témát váltani, akkor valószínűleg a viktoriánus értékek hatásának tulajdoníthatjuk a kellemetlen érzéseket. Ez az oka annak, hogy az angol anyanyelvű országokban, különösen Nagy-Britanniában, sokkal több szexuális gátlással élnek az emberek, mint azokban az európai országokban, amelyekre nem voltak hatással a viktoriánus erkölcsök. Ha nem kötődünk kulturálisan a viktoriánus korszakhoz, mégis feszengünk, ha a szex és a szexualitás bármely aspektusáról beszélünk, akkor valószínűleg a vallásra vagy olyan vezetőkre vezethetjük vissza ezt a hozzáállást, akik ragaszkodtak ahhoz, hogy követőik az ő beteges erkölcsi felfogásukhoz tartsák magukat.

A statisztika

Manapság ötven százalék az esélye annak, hogy egy házasság válással ér véget, és körülbelül 85 százalék annak, hogy a feleség fogja ezt kezdeményezni. Becslések szerint csak az Egyesült Királyságban naponta három olyan férfi követ el öngyilkosságot, akinek jókora gyermektartásdíjat kell fizetnie. A rendszer azon az elven működik, hogy minél többet keresel, annál többet kell fizetned. Ezek a férfiak úgy érzik, hogy lehetetlen előbbre jutniuk és visszanyerniük az életüket. Egy párkapcsolat és a gyermekvállalás kiteljesítheti az életünket, de ha egy kapcsolat rosszul végződik, az megbetegíthet, vagy akár öngyilkosságra sarkallhat minket. Ezért olyan fontos megérteni, hogy miként választ az agyunk partnert.

Európában ma már minden házasságra jut egy válás. Ez azt jelenti, hogy egyre kevesebben házasodnak, a létező házasságok pedig felbomlanak. A második házasságok mintegy harminc százaléka szintén válással végződik.

Ez a könyv korszerű kutatásokra alapoz, nem folklórra, mítoszokra, csillagjegyekre, romantikus ideákra vagy politikailag korrekt előírásokra. A tárgyalt anyag nagy része bizonyítékokon alapul. A kutatások széles skálájából merítettünk, az empirikus tanulmányoktól és tudományos kísérletektől kezdve a számos forrásból – köztük a sajátunkból – származó párkapcsolati felmérésekig, valamint egyéb adatokból, amelyeket arról gyűjtöttek, hogy miért viselkedünk úgy, ahogy; miért gondoljuk azt, amit. Ha olyasmit elemeztünk, aminek nem volt valamilyen tudományos vagy hiteles bizonyítékalapja, elvetettük az eredményeket. A legtöbb kutatási eredményt, amelyre hivatkozunk, a könyv végén felsoroljuk.

A könyv megírásához és a kutatáshoz szükséges hat év alatt mi, ketten (középkorú szerzők) két gyermeket hoztunk világra méhen kívüli megtermékenyítés segítségével, megküzdöttünk a prosztatarákkal, annak minden következményével, és számos olyan akadállyal találkoztunk, amely bármely pár szerelmi életét megnehezítené vagy véget is vetne neki, így nemcsak a kutatásokra, hanem a saját tapasztalatainkra, megfigyeléseinkre és stratégiáinkra is támaszkodunk, valamint másokéra, akikkel találkoztunk ezen az úton.

Jó szórakozást!

Allan és Barbara Pease

Első fejezet

A SZEX HATÁSA AZ AGYRA

Szenvedély, rajongás, romantika, „gerjedelem”, megszállottság, kocsányon lógó szemek… ezeket a szavakat használjuk az eksztázis, az elragadtatás, a gyönyör és a rajongás kifejezésére, amelyeket valamilyen formában szinte minden ember megtapasztal valamikor. Elmaradhatatlan velejárójuk a kétség, a szenvedés, a fájdalom, a kín, a gyötrelem és a gyász. Különféle szakértők évezredek óta próbálták – kevés sikerrel – meghatározni a romantikus szerelmet, általában arra a következtetésre jutva, hogy valamiféle külső befolyás, misztikus, természetfeletti vagy spirituális erő irányítja. Mindeközben más érzelmek, mint például a depresszió, a szorongás, a mánia és a félelem besorolása nem okozott gondot.

Az 1970-es évek óta az emberek mély spirituális vággyal epekednek a szerelemért. Ennek a vágynak az az oka, hogy összeomlottak azok a társadalmi struktúrák, amelyek bensőséges kapcsolatokat biztosítottak a barátokkal, a családtagokkal, az intim partnerekkel, és évezredeken át megszokottnak számítottak. Olyan fajként fejlődtünk ki, amely gondoskodik utódairól, védelmez, szeret, függ a társaitól, és társadalmi, valamint családi egységekbe szerveződik. Az idősebb generációk gondoskodtak a gyerekekről, míg a középkorúak dolgoztak, élelmet gyűjtöttek. Esténként az idősebbek meséltek a gyerekeknek, átadva tudásukat az örökségükről és az életről. Ez a fajta családszerkezet ma már csak a primitív kultúrákban, a Közel-Kelet, Ázsia, a Földközi-tengeri térség egyes részein, valamint a harmadik világ kultúráiban létezik. És mivel egyre több ember marad magára, éli egyedül az életét, egyre mélyül ez a kulturális szakadék. Legalább egymillió éven át a társadalmaink úgy épültek fel, hogy összehozzák a férfiakat és a nőket; a mai társadalmak azonban szétválasztják őket. Az alapvető családi struktúra gyengülése értékeink elvesztéséhez, apa nélkül felnövő gyermekekhez és érzelmi káoszhoz vezetett.

Egyforma célok, eltérő szándékok

A férfiakat és a nőket eltérő szándékok vezérlik, ha a szexről és a szerelemről van szó, ami mélyen az ősi múltunkban gyökerezik.

A félresiklott szerelem depressziós és öngyilkosságra hajló áldozatai világszerte megtöltik a klinikákat.

A modern férfit alapvetően a vizuális ingerek izgatják, valamint a nő egészségének, termékenységének és fiatalságának jelei, míg a nőt a férfi hatalmának, státuszának, elkötelezettségének és anyagi erőforrásainak bizonyítékai – akárcsak őseink korában. Valójában a szexuális késztetések és motivációk tekintetében nem sok minden változott az elmúlt több százezer év alatt. Ez persze nem népszerű gondolat politikailag korrekt világunkban, ahol az a nézet jött divatba, hogy a férfiak és nők ugyanazt akarják az életben, ugyanazok a motivációk, preferenciák és késztetések vezérlik őket. Könyvünkből azonban ki fog derülni, hogy ez egyszerűen nem igaz. Sőt, mélyen legbelül mindannyian tudjuk, hogy ez mekkora tévedés. Ezt a mítoszt a hatalomra törekvők, például bürokraták, egyházi vezetők, feministák és más politikai indíttatású csoportok tartják fenn. Lehet, politikailag korrekt azt állítani, hogy a férfiak és nők ugyanúgy gondolkodnak és ugyanazt akarják, de aki már megtapasztalta az együttélést, a közös munkát vagy a menedzselést, az tudja, hogy ez nem igaz.

A szerelem hatalma

David Buss, az austini Texasi Egyetem pszichológiaprofesszora nemzetközi hírnévre tett szert a nemek közti párválasztási különbségekkel kapcsolatos evolúciós kutatásainak köszönhetően. Csapatával száznegyvenhét kultúrában kereste a romantikus szerelem bizonyítékait. Barlangrajzokon, kéziratokban, versekben, dalokban és könyvekben egyaránt találtak empirikus bizonyítékot a romantikus szerelemre. A legtöbb embernek csupán pozitív dolgok jutnak eszébe, ha a szerelemre gondol: a szerelmesek egymás szemébe néznek, kézen fogva andalognak, szerelmes dalokat énekelnek, elképzelik a szeretkezést és a meleg, bársonyos érzelmeket, az egész „boldogan éltek, míg meg nem haltak” mesét, ám a szerelemnek van egy sötét oldala is. Buss és más kutatók az emberiség történelmében kiterjedt bizonyítékokat találtak szerelmi bájitalokra, bűbájokra és varázsigékre, öngyilkosságokra és gyilkosságokra, amelyeket mind az áhított vagy éppen elvesztett szerelem motivált. Valójában minden negyedik gyilkosság szerelmi csalódás következménye. Mindez házastársak, szeretők, riválisok, zaklatók és elhagyott szerelmesek életét követeli világszerte. Szinte minden kultúrának megvan a saját Rómeó és Júlia-története. A leküzdhetetlen szerelem mámorral, kétségbeeséssel, félelemmel vagy éppen bosszúval tölt el minket, gyakran egyszerre.

A szerelem az agyban zajló kémiai reakciók eredménye.

És mivel a romantikus szerelem egyetemes élmény, bolygónk minden emberi kultúrájában jelen van, biológiai alapjának kell lennie. Más szóval: nem lehet egyszerűen kulturális hagyomány, mint a bálványimádás vagy a vallás; a szerelem valami sokkal erősebb késztetés, amely belénk van kódolva.

A szerelem biológiája

A tudósok, akik azt kutatták, miként működik az agy, amikor az ember szerelmes, arra jutottak, hogy három különböző rendszer létezik az agyban a párzásra és a szaporodásra – a vágy, a romantikus szerelem és a hosszú távú kötődés.

Mindegyik rendszerhez külön hormonaktivitás társul, ami a szerelmesekben sajátos érzéseket és viselkedésbeli változásokat vált ki. Ha a szerelmet e három rendszer alapján vizsgáljuk, könnyen kideríthetjük, hogy az alanyunk éppen melyik fázisban van, ezáltal jobban megérthetjük a cselekedeteit.

Ennek a fejezetnek az a célja, hogy segítsen megérteni a vágyat, a romantikus szerelmet és a hosszú távú kötődést irányító alapvető agyi funkciókat. Igyekeztünk a magyarázatokat a lehető legtömörebben és legegyszerűbben megfogalmazni. Amikor az agy egyes területeiről beszélünk, fontos megérteni, hogy ezek általában egy átfogó agyi hálózat részei. Egyúttal szeretnénk megköszönni Graeme Jackson professzornak, a melbourne-i Agykutató Intézet munkatársának az e téren tett javaslatait. Könyvünkben egyszerűsítettünk, hogy olvasóink számára érthetőbbé tegyük az ismereteket; ugyanakkor ügyeltünk, hogy ne egyszerűsítsük le túlzottan ezeket az elképzeléseket és fogalmakat. Elengedhetetlen, hogy rendelkezzünk ezekkel az ismeretekkel, mert a könyvben végig rájuk fogunk hivatkozni. A tudományos beállítottságúak kedvéért orvosi szakkifejezéseket használunk, de az olvasónak csak annyit kell megértenie, hogy ez vagy az milyen mértékben hat a szerelmi életére. Olyan elvekről lesz szó, amelyek a legtöbb embernél, legtöbbször, működnek, nem pedig a kisebbség vagy a kivételek viselkedéséről.

A szerelemről kimutatták, hogy az agy bizonyos területein működő vegyületek és agyi hálózatok egy meghatározott csoportjának eredménye. Egyszerű tudományos megfogalmazásban: a szerelmet az agyban termelődő vegyületek kombinációja váltja ki, többek között a dopamin, az oxitocin, a tesztoszteron, az ösztrogén és a noradrenalin; nagyjából ugyanúgy, ahogy ezek a vegyületek más emlősöket is arra késztetnek, hogy megfelelő partnert találjanak. Amint agyunk bizonyos kritériumok alapján – amelyeket később tárgyalunk – beazonosította a megfelelő partnert, az agy nekilát kitermelni azokat a vegyületeket, amelyekre szükségünk van, hogy megteremtsük a környezetet, amellyel magunkhoz vonzzuk őt.

A történelem során a házasság a vagyon, a státusz, a családi rivalizálás, a törzsi csoportok és a politika körül forgott. Napjainkra ez a megközelítés általánosságban véve eltűnt a nyugati világból, a legtöbb ember ma már szerelemből házasodik.

A párválasztás során egyetlen embernek szenteljük a figyelmünket. Ez különbözteti meg bennünket a legtöbb állattól. Egy udvarló hím galamb például felfújja a tollait, és annyi potenciális partnert közelít meg, amennyit csak bír. Az emberek azonban általában leszűkítik a kört, és csak egyvalakire összpontosítanak.

Szerelem első látásra

A szerelem első látásra tudományosan bizonyított jelenség – és a legtöbb állatfajra is hat.

Ray éppen a szupermarketben vásárolt, amikor a kukoricapelyhek között átlesett a szomszédos sorra. Lenyűgözte a látvány, euforikus érzés kerítette hatalmába, mintha megrészegült volna. A túloldalon egy nő állt, aki egyszerűen rabul ejtette a szívét. Nem volt szép a hagyományos értelemben, de volt valami különleges a lényében és a mozgásában. Csak annyit tudott, hogy úgy vonzotta őt, mint a mágnes. Már a puszta látványa izgalommal töltötte el, kellemes bizsergés támadt a bensőjében.

Ám – bár átélte ezeket a felemelő érzéseket –, hirtelen rátört a kétségbeesés, mert tudta, hogy ez a nő soha nem lesz az övé.

Aki már esett szerelembe első látásra, annak az agya hatalmas mennyiségben termelte a dopamin és a noradrenalin nevű vegyületeket, amelyek hatására szinte úgy érezhette magát, mintha drogok hatása alatt lenne. Ugyanez történik az állatvilágban. Vegyük például a nőstény préripockot, amely a versenyegérre hasonlít. Ha egy nőstény préripocok akármilyen halványan, de megérzi egy hím vizeletének szagát, pontosan ugyanazt a kémiai reakciót éli át, mint az ember: emelkedik a dopamin- és a noradrenalinszintjük. Egy tanulmány kimutatta, hogy amikor a tüzelő nőstény juhoknak kosok képét mutatják, az agyukban megnövekszik a noradrenalin szintje. Míg ennek a hatása a legtöbb állat esetében csupán másodpercekig vagy percekig tart, addig az embereknél hónapokig vagy évekig is.

A tudósok ma már egyetértenek abban, hogy a szerelem első látásra létező jelenség. Az ezen a területen dolgozó tudósok úgy vélik, hogy egy stabil társadalomban, amelyben az embereket nem fenyegeti halál vagy háború, a vágy, a romantikus szerelem és a hosszú távú kötődés lehet a legjobb és leghatékonyabb módja a faj fennmaradásának.

Darwin kényszerített rá

A vágyat a nemi hormonok, például a tesztoszteron és az ösztrogén emelkedése váltja ki. Ezek a hormonok a testi kielégülést sürgetik. Vágyakozás közben az agy két kulcsfontosságú része aktiválódik – a hipotalamusz, amely az ősi késztetéseinket, például a szomjúságot és az éhséget irányítja, és az amigdala, amely az izgalom központja. Vágy közben a dopamin nagy mennyiségben választódik ki, ez váltja ki a tesztoszteron termelődését, ami pedig a szexuális vonzalom kialakulását okozza. Ez akkor történik, amikor megpillantunk valakit, és mindent elsöprő késztetést érzünk arra, hogy „megkapjuk” őt.

A Chicagói Egyetemen 2006-ban végzett tanulmány kimutatta, hogy a férfiak tesztoszteronszintje már egy ismeretlen nővel való alkalmi beszélgetés során a harmadával megugrik. Minél erősebb ez a hormonális reakció, annál látványosabb változás következik be a férfi viselkedésében. A tanulmány azt is kimutatta, hogy a nős férfiak és apák tesztoszteronszintje lényegesen alacsonyabb, mint az egyedülállóké, mivel az apák gondoskodó, szülői szerepbe kerültek, ezért magasabb az oxitocinszintjük, mint az egyedülálló férfiaknak, akik még mindig keresik, kinek adhatják tovább génjeiket.

A vágy nyilvánvalóan azért jött létre, hogy szaporodásra ösztönözzön minket, és biztosítsa az emberi faj túlélését rendkívül nehéz túlélési körülmények között is, amikor nincs idő a romantikára. Emellett a nők évente csupán egyszer képesek utódot kihordani, ami azt jelenti, hogy vágy nélkül az emberi fajt a kihalás fenyegette volna – mivel lassan szaporodunk, a természet lelkesedéssel egészítette ki a nemzőképességünket. Ezért fordulhat elő, hogy veszélyes és fenyegető helyzetekben, például háborús időkben az emberek hirtelen vágyat éreznek egymás iránt, még akkor is, ha nem ismerik egymást. Ha veszélyben forog az életük, sürgető késztetést éreznek arra, hogy továbbadják génjeiket.

Összefoglalva: a vágy, a szerelem első látásra, valamint a korai szakaszban lévő szerelem megszállott, céltudatos aspektusai mind olyan viselkedési formák, amelyek azért fejlődtek ki, hogy felgyorsítsák a párzást, és jobb esélyeket biztosítsanak a sikeres utódlásnak.

Maradj még!

A tesztoszteron a nemi vágyért felelős fő hormon, a férfiaknak tízszer-hússzor több jut belőle, mint a nőknek. Ez az oka annak, hogy a férfiak nemi vágya olyan erős és annyira sürgető. A tesztoszteron a férfiakat szőrösebbé, nagyobbá, erősebbé, agresszívabbá és felajzottabbá teszi, mint a nőket. A férfiaknak azonban lényegesen kevesebb oxitocinjuk termelődik, mint a nőknek. Az „ölelkezéshormonként” is ismert oxitocin az orgazmus során nagy mennyiségben szabadul fel a férfiaknál és a nőknél egyaránt. Amilyen gyorsan a férfi képes az erekcióra, olyan gyorsan fel is szívódik az oxitocinja, ez az oka annak, hogy a szex utáni ölelkezés olyan fontos a nőknek, míg a férfiakat alig izgatja.

Rebecca Turner, a San Franciscó-i Alliant International University szervezetpszichológiai tanszékének professzora 2006-ban tanulmányában kimutatta, hogy ez a hormon az emberi érzelmi kötődés ragasztója. Amikor az emberek párkapcsolatban vannak – vagyis „szerelmesek”, ahogy mi mondjuk –, az oxitocinszintjük magas. Ez a hormon adja nekünk a vágyott partner iránt érzett meleg, bársonyos érzéseket. A magasabb oxitocinszint az egyik fő oka annak, hogy a nők szerelmesebbek egy új kapcsolat kezdetén, mint a férfiak. Minél több oxitocint termelnek, annál odaadóbbak lesznek, annál szorosabban kötődnek valakihez. Már az is megemeli az oxitocinszintet, ha meghallják szerelmük nevét, megéreznek egy hozzá társított illatot, ha fantáziálnak róla vagy meghallanak egy hozzá kapcsolódó dalt. A drága ruhák, a tökéletes smink, a rengeteg ékszer és az új sportkocsi sem tudja leplezni egy nő érzelmi állapotát. Ha úgy érzi, hogy szeretik, imádják, akkor a hormonjai vért pumpálnak az arcába, amitől „felragyog” és melegséget sugároz. Ha viszont úgy érzi, hogy nem szeretik, semmibe veszik, az is könnyen észrevehető.

Mi a különbség a férfiak és a nők között? A nő azt akarja, hogy egyetlen férfi elégítse ki minden apró igényét. A férfi azt akarja, hogy minden nő elégítse ki az ő egyetlen apró igényét.

David Buss tanulmányai kimutatták, hogy amikor a párok beleszeretnek egymásba, a férfiak tesztoszteronszintje csökken, míg az oxitocinszintjük emelkedik, hogy felgyorsuljon a kötődési folyamat. Ezáltal a férfiak gyengédebbé, szelídebbé és kezelhetőbbé válnak. Ugyanakkor a nők tesztoszteronszintje megemelkedik az izgalom és az önbizalom hatására, amit egy új kapcsolat kezdetén éreznek. Ez a megnövekedett tesztoszteron kívánósabbá teszi a nőket, azt az illúziót keltve a párban, hogy a férfi és a női nemi vágyak azonos mértékűek. Amikor ez az „felfűtött” időszak véget ér, körülbelül három–kilenc hónappal az új kapcsolat kezdete után, a nemi vágyaik visszatérnek az „alaphelyzetbe”, és azt a benyomást kelti a férfiban, hogy a nő leszokott a szexről, a nőben pedig, hogy a férfi szexmániás. Sok kapcsolat ér korai véget ezen a ponton.

Miért bolondulnak egymásért a szerelmesek?

Josephine, a harminchárom éves egyedülálló anya gyermekei nevelésének szentelte életét. Hat hónapja dolgozott az új munkahelyén, amikor részt vett a cég karácsonyi ünnepségén, amelyet egy sétahajón tartottak a sydney-i kikötőben. Elbűvölően nézett ki, amikor megérkezett a kikötőbe, számos bókot és elismerő pillantást kapott a férfi kollégáktól. Ettől megerősödött az önbizalma, és gyönyörűnek érezte magát. Amíg a hajó a holdfényes vízen cirkált, bemutatták Ricknek, egy jóképű új főnöknek a melbourne-i irodából. Amikor kezet fogtak, nagyot dobbant a szíve. A férfi magas, sötét, jóképű volt, megnevettette, és úgy tűnt, hogy a vonzalmuk kölcsönös. A tánccal és vacsorával töltött, varázslatos éjszaka után a kora hajnali órákig beszélgettek, majd együtt töltötték a következő napot és estét. Josephine úgy érezte, mintha egy mesébe csöppent volna.

Csodálatos volt hazatérni a gyerekeihez, de egyre csak Rickre és az együtt töltött időre gondolt. Eltűnődött, vajon a férfi is ugyanúgy hiányolja-e őt. Az elkövetkező napokban fogyni kezdett, nem bírt enni – csak a férfira és a gyönyörű emlékekre tudott gondolni. Óránként hívogatta, hogy elmondhassa neki, hogy rá gondol, és a kora reggeli órákban SMS-eket küldött neki. Ajándékokkal halmozta el, hogy bebizonyítsa neki, mennyire törődik vele. A gyerekei úgy érezték, hogy az anyjuk elhanyagolja őket, és a viselkedésük egyre rosszabb lett, de úgy tűnt, Josephine-t ez nem érdekli. Lemondta a fia fogorvosi rendelését, és a pénzből repülőjegyet vett, hogy elutazzon Rickhez. Úgy gondolta, itt az ideje, hogy végre a saját szükségleteire is gondoljon, és a saját életét élje.

A romantikus szerelem során bekövetkező viselkedésbeli változások sok tekintetben hasonlítanak a pszichózisra, biokémiai szempontból pedig a szenvedélyes szerelem kísértetiesen hasonlít a kábítószer-használatra. Dr. John Marsden, a British National Addiction Centre vezetője megállapította, hogy a szerelem a kokainhoz és a speedhez hasonlóan függőséget okoz. Arra a következtetésre jutott, hogy a romantikus szerelem egyfajta „csapda”, amelynek célja, hogy a partnereket elég hosszú időre összekovácsolja ahhoz, hogy kötődjenek egymáshoz. Dr. Helen Fisher antropológus, a The Anatomy of Love (A szerelem anatómiája) című könyv szerzője a szerelembe esést úgy írta le, hogy „az agyban lejátszódó kémiai események egy különálló sorozata, amely hasonlóságokat mutat a mentális betegségekkel”. Dr. Fisher szerint pontosan ugyanazok az agyi hálózatok, amelyek kokainbevitelkor aktiválódnak, akkor is bekapcsolnak, amikor szerelembe esünk, és intenzív elragadtatást tapasztalunk, akárcsak a drogok hatására. A kutatók a romantikus szerelmet a dopamin nevű hormonnal is kapcsolatba hozták, egy olyan kémiai hírvivővel, amely szoros kapcsolatban áll az eufória, a sóvárgás és a függőség állapotával.