BENJAMÍN LABATUT

MANIAC

Fordította
Mesterházi Mónika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Benjamín Labatut: The Maniac, Penguin Press,
an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2023

Lee Sedol fotója copyright © 2016 by Geordie Wood

Copyright © 2023 Benjamín Labatut

Copyright © 2023 ExLibris S.P.A.

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2023

Hungarian edition © Open Books, 2023

Borítófotó:

Az atombomba első kísérleti robbantása, Alamogordo,
Új-Mexikó, USA, 1945 © Glasshouse Images / Alamy

A könyv magyar kiadásának szakmai lektorálását
Bővíz László és Simonovits András végezte.

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Laik Eszter

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelés KFBook Design Stúdió

Borítóterv Déri Ákos

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-242-6

Juanának, Julietának, Kalinak és Pinának

Láttam egy aranyruhás királynőt, akinek a ruhája szemekkel volt tele, és minden egyes szem átlátszó volt, mint a tüzes láng, mégis mintha kristály volna. A koronán, amit a fején viselt, ugyanannyi korona volt, egyik a másik hegyén, ahány szem a ruháján. Félelmetes gyorsasággal közeledett felém, a lábfejét a nyakamra tette, és rettentő hangon elkiáltotta magát: „Tudod, ki vagyok én?” És azt feleltem: „Igen! Régóta okozol nekem fájdalmat és keserűséget. Te vagy a lelkemben az értelem.”

BRABANTI HADEWIJCH,
13. századi költő és misztikus

PAUL,
avagy
az irracionalitás felfedezése

1933. szeptember 25-én reggel Paul Ehrenfest osztrák fizikus Amszterdamban besétált Jan Waterink professzor intézményébe, a Sérült Gyermekek Pedagógiai Intézetébe, fejbe lőtte tizenöt éves fiát, Vaszilijt, aztán önmaga ellen fordította a fegyvert.

Paul azonnal meghalt, de Vaszilij, aki Down-szindrómában szenvedett, még órákig kínlódott, mire halottnak nyilvánították ugyanazok az orvosok, akik az intézetbe érkezése, azaz január óta ellátták. Azért jött Amszterdamba, mert az apja úgy döntött, hogy az a klinika, ahol Jénában, Németország közepén az évtized java részét töltötte, a nácik hatalomra törése miatt már nem biztonságos a számára. Vaszilij – vagy inkább Wassik, ahogy szinte mindenki nevezte – rövid élete során súlyos szellemi és testi fogyatékkal élt; Albert Einstein, aki a fiú apját úgy szerette, mintha a testvére lenne, és rendszeres vendége volt Ehrenfesték leideni otthonának, Wassikot „türelmes kis mászkának” becézte, mert a gyerek olyan üggyel-bajjal közlekedett, és néha olyan erős fájdalmat érzett a térdében, hogy fel sem tudott állni. De még ilyenkor sem veszítette el határtalannak tűnő lelkesedését, a szőnyegen vonszolta magát, rossz lábait maga mögött húzta, hogy az ajtóban üdvözölhesse kedvenc „nagybácsiját”. Wassik az élete nagy részét intézményekben töltötte, de ettől még vidám gyerek volt, gyakran küldött képeslapot Leidenbe a szüleinek bájos német tájképekkel, vagy bizonytalan kézírással levelet, amelyben beszámolt a mindennapjairól, és elmesélte nekik, milyen új dolgokat tanult, hogy a legjobb barátja beteg lett, hogy mennyire igyekszik jó fiú lenni, ahogy tanították, és az osztályából nem is egy, hanem két lányba szerelmes, sőt a tanárnőjébe, Mrs. Gottliebbe is, aki a leggondosabb és legcsodálatosabb ember, akivel találkozott, amire az apjának könnybe lábadt a szeme, mert Paul Ehrenfest elsősorban mégiscsak tanár volt.

Paul egész életében súlyos melankóliában és gyötrelmes depressziós rohamokban szenvedett. A fiához hasonlóan ő is gyenge gyerek volt, gyakran betegeskedett. Amikor nem vérzett az orra, nem köhögött az asztmájától, nem szédült, és nem kapkodta a levegőt a fiúk elől menekülve, akik csúfolták és gyötörték az iskolában – Disznó füle, szamár füle, add csak a zsidóknak, nesze! –, akkor is megjátszotta, hogy valamilyen más betegsége van, mondjuk, lázas vagy megfázott, vagy elviselhetetlenül fáj a gyomra, hogy otthon maradhasson az anyja karjaiban, és az ölelése biztonságában elrejtőzzön a külvilág elől, mintha a kis Paul, az öt fivér közül a legkisebb valahol mélyen megérezte volna, hogy az anyja meghal, amikor ő még csak tízéves, és minden korábbi szenvedése csak megérzés, a veszteség előérzete, amiről nem mert beszélni se önmagának, se másoknak, mert félt, hogy ha hangosan kimondaná, ha lenne bátorsága szavakba foglalni, akkor az anyja halála valahogy elébe sietne; úgyhogy hallgatott, riadtan és szomorúan, és olyan súlyt cipelt a vállán, amilyet egyetlen gyereknek sem lenne szabad, egy sötét sejtelmet, amely az anyja halála után is kísértette, és hat évvel később, az apja elvesztése után is, és azután is követte harangzúgásként egészen addig, amíg ötvenhárom évesen véget nem vetett saját életének.

Bármilyen rossz kapcsolatban volt is Paul önmagával és a világgal, a családjuk legtehetségesebb tagja volt, és bármilyen osztályba járt, a legjobban tanult. A barátai nagyon szerették, az osztálytársai nagyra tartották, a tanárai is elismerték, de semmi nem győzhette meg a saját értékéről. Egyáltalán nem volt introvertált, ellenkezőleg, mindent kiöntött magából, amit felszívott, a környezetét csodálatos előadásokkal örvendeztette meg, és azzal a hihetetlen képességével, hogy a legbonyolultabb gondolatokat is közérthető képekre és metaforákra tudta lefordítani, és egymáshoz fűzni az eltérő területekről származó fogalmakat, amelyeket könyvek sorából merített mohó, szivacsszerű intelligenciával. Paul mindent magába tudott szívni, ami körülvette, megkülönböztetés nélkül. Az agya teljesen porózus volt, talán valami alapvető membrán hiányzott belőle; a világ nem is annyira érdekelte, mint inkább megrohanta a sokféle megjelenési formájával. Semmi nem óvta meg, úgy érezte, hogy ki van szolgáltatva a vér-agy gáton folyamatosan átjáró információ özönének. Mikor megszerezte a PhD-fokozatát, és elismert professzorként szilárd helyet szerzett a Leideni Egyetem elméleti fizika tanszéke élén a nagyszerű Hendrik Lorentzet követve, egyetlen dolog szerzett igazán örömöt Paulnak, ha átadhatta magát másoknak, egészen odáig, hogy – mint egyik szeretett tanítványa megjegyezte –, „Ehrenfest mindent megosztott, ami élő és eleven volt benne”, sőt néha úgy tűnt, „anélkül ad át mindent, amit talált vagy megfigyelt, hogy önmagában valami tartalékot, menedéket építene”.

Fizikusként nem voltak eget rengető felfedezései, de olyan kimagasló alakok elismerését élvezte, mint Niels Bohr, Paul Dirac és Wolfgang Pauli. Albert Einstein megírta, hogy alig pár órával a megismerkedésük után úgy érezte, „mintha az álmainkat és a törekvéseinket egymásnak teremtették volna”. Pault a barátai nemcsak a kritikai és intellektuális képességeiért csodálták, de valami egész másért is, egy olyan erényért, amely az ilyen óriásokból általában hiányzik: az etikáért, a jellemért, és azért a mély, egyesek szerint mindent elsöprő vágyáért, hogy megértse a dolgokat, és a mélyükre hatoljon. Ehrenfest könyörtelenül kutatta a springender Punktot, ahogy nevezte, az ugrópontot, a dolgok lényegét, mivel soha nem érte be azzal, ha pusztán logikai úton vezetett le egy eredményt: „Ez olyan, mint egy lábon táncolni – mondta –, amikor a lényeg abban áll, hogy minden irányban felismerjük a kapcsolódásokat, a jelentéseket és az asszociációkat.” Ehrenfest számára az igazi megértés testi-lelki élmény volt, amihez az ember teljes lényére szükség van, nem pusztán a tudatára és az értelmére. Ateista volt, kétkedő és szkeptikus, és olyan szigorú elvárásai voltak az igazság iránt, hogy a társai néha gúnyt űztek belőle: 1932-ben a koppenhágai Niels Bohr Intézetben, ahol a kor harminc-negyven legjobb európai fizikusa gyűlt össze, a találkozó végén egy Faust-paródiát mutattak be a Goethe-centenárium megünneplésére, és Paul kapta a nagy tudós, Heinrich Faust szerepét, aki nem hajlandó elfogadni a Wolfgang Pauli által alakított sátán, Mephistopheles érveit egy frissen feltételezett elemi részecske, a neutrínó létezéséről. Ehrenfestet a Fizika Lelkiismeretének nevezték, és bár a becenévben volt némi rejtett gúny, mivel Ehrenfest rendíthetetlenül ellenezte azt az utat, amelyen a huszadik század első évtizedeiben nemcsak a fizika, hanem az egész természettudomány haladni látszott, számos kollégája rendszeresen felkereste leideni otthonában, az egyetemmel szemközt, a folyó túloldalán, hogy rajta és feleségén teszteljék a gondolataikat, mivel Tatyjana Alekszejevna Afanaszjeva maga is kiváló matematikusnak számított. Ehrenfest legfontosabb tudományos dolgozatai közül néhánynak a társszerzője is volt, többek közt annak, amelynek a férje a nevét köszönhette (bár az ő pályáján szinte semmit nem lendített), és ami végül oda vezetett, hogy kinevezzék a nagy becsben álló Lorentz utódjául: ez a cikke a statisztikai mechanika összefoglalása volt, mentora, a tragikus sorsú Ludwig Boltzmann kedvelt témája. Boltzmann volt az atomhipotézis egyik legerősebb szószólója, valóságos úttörő, aki elsőként fedezte fel, milyen szerepet játszik a valószínűség az atomok tulajdonságaiban és viselkedésében. Ehrenfesthez hasonlóan Boltzmann is sokat szenvedett nyugtalan és boldogtalan élete során, mivel megnyomorították a fékezhetetlen mánia és a mélységes depresszió súlyos rohamai, s ezen tovább rontott a gonosz ellenségeskedés, amelyet forradalmi gondolatai a kortársakból kiváltottak. Ernst Mach, a megrögzött pozitivista, aki azt hangoztatta, hogy a fizikusoknak az atomokról legfeljebb mint elméleti konstrukciókról volna szabad beszélniük – mivel akkoriban a létezésüknek nem volt közvetlen bizonyítéka –, vég nélkül üldözte és gúnyolta Boltzmannt, egyszer még az atomokról tartott előadását is félbeszakította rosszindulatú kérdésével: „Ön látott már egyet is?” A Bikát, ahogy a barátai Boltzmannt hatalmas termete és makacs állhatatossága miatt nevezték, kétségbe ejtette kritikusai konoksága, és hiába fektette le ő a modern fizika egyik alapvető egyenletét, a termodinamika második törvényének statisztikai értelmezését, a magánéletében nem tudott szabadulni lassan elhatalmasodó elmebetegségétől, amely – akárcsak a világegyetem entrópiája, amelyet olyan csodálatosan rögzített az egyenletében – folyamatosan és megfordíthatatlanul növekedni látszott, és elkerülhetetlen széteséshez és bomláshoz vezetett. A kollégáinak megvallotta: örökösen attól retteg, hogy hirtelen elvesztheti a tudatát egy előadás közepén. Élete vége felé alig kapott levegőt az asztmától, a látása annyira elhomályosult, hogy nem tudott olvasni, a fejfájásai és migrénjei olyan elviselhetetlenek lettek, hogy az orvosa utasította, hagyjon fel teljesen minden tudományos tevékenységgel. 1906 szeptemberében Boltzmann egy duinói, Trieszthez közeli nyaralás alatt a Hotel Ples egyik szobájában az ablakkeret keresztlécéről felakasztotta magát egy rövid kötélre, miközben felesége és kislánya a nyugodt, türkizkék Adria vizében úszott.

Mondj igazat, írj világosan, és védd körömszakadtig, ez volt Boltzmann személyes jelmondata, amit Paul mint tanítványa megszívlelt. Az őszinte tiszteletet, amellyel Ehrenfestet sok kimagasló fizikus övezte, azzal a képességével váltotta ki, hogy mások gondolatait éles fókuszba tudta fogni, és elkapni a lényegüket, ezt a tudást pedig olyan szenvedéllyel és életkedvvel adta át, hogy a közönsége szinte megbabonázva fogadta be a gondolkodásmódját. „Mesterfokon ad elő. Alig hallottam mást ilyen igézően és ragyogóan beszélni. A jelentőségteljes mondatok, a szellemes észrevételek és a dialektika mind elképesztően a kezére állnak. Tudja, hogyan alakítsa a legbonyolultabb dolgot is kézzelfoghatóvá és ösztönösen világossá. A matematikai vitákat könnyen érthető képekre fordítja le” – írta a nagy német elméleti fizikus, Arnold Sommerfeld, aki félelemmel vegyes csodálattal tekintett a fizika főinkvizítora hírében álló Ehrenfestre. Paul nem rettent vissza attól, hogy mások érvelési hibáira is ugyanazzal a könyörtelen kritikával mutasson rá, mint amellyel önmagát ostorozta: ez a szerepe különösen fontos volt a végzetes 1927-es Solvay-konferencia idején, amikor a klasszikus fizika és a kvantummechanika nézett farkasszemet, örökre megváltoztatva e tudományág alapvetéseit. Ehrenfest közvetített a két fő játékos, Einstein és Bohr közt: Einstein irtózott attól, hogy a véletlen, a határozatlanság, a valószínűség és a bizonytalanság olyan nagy súlyt kap a kvantum új tudományában, Bohr pedig a szubatomi világ alapvetően másfajta fizikáját akarta trónra emelni. Ehrenfest egy adott pillanatban a harmincvalahány, egymással franciául, angolul, németül, hollandul és dánul kiáltozó Nobel-díjas fizikus szóáradata közepette fellépett a színpadra, és egy idézetet írt fel a táblára a Bibliából: ott zavará össze az Úr az egész föld nyelvét.{1} Mindenki nevetett, de a viták napokig dúltak még, és a kvantummechanika került ki győztesen a fizika klasszikus formájával szemben annak ellenére, vagy talán épp azért, mert teljesen ellentétes volt a józan ésszel. Bár Ehrenfest határozottan az új oldalán állt, és sokkal nyitottabb volt barátjánál, Einsteinnél a Bohrtól, Heisenbergtől, Borntól és Diractól származó forradalmi elvekre, nem tudta lerázni magáról azt az érzést, hogy átléptek egy alapvető határt, hogy egy démon vagy talán dzsinn kelt ki a fizika lelkéből, amit sem az ő generációja, sem a soron következők nem fognak tudni visszaparancsolni a palackba. Ha el kell hinni az atom belső világát meghatározó új szabályokat, hirtelen az egész világ sokkal kevésbé szilárd és valóságos, mint valaha volt. „A Purgatóriumban nyilvánvalóan külön részleg van a kvantummechanika professzorainak!” – írta Ehrenfest Einsteinnek, amikor a Solvay-ról visszatért Leidenbe, de hiába fordult a humorhoz, az sem tudta fékezni lassú ereszkedését a sötét verembe, ahová egyre nagyobb tempóban csúszott. Nem csekély mértékben a furcsa irány miatt, amelyet szent tudománya vett – az elméleti fizika mostanra logikai ellentmondásokkal, bizonytalanságokkal és határozatlansággal telt meg, amit ő immár nem tudott elmagyarázni szeretett hallgatóinak, mivel maga sem tudta felfogni őket. 1931 májusában Ehrenfest levélben vallott félelmeiről Niels Bohrnak: „Teljesen elvesztettem a fonalat az elméleti fizikával. Már semmit nem tudok elolvasni, és arra is alkalmatlannak érzem magam, hogy a legszerényebb mértékben megértsem, minek van értelme a cikkek és könyvek áradatában. Talán már nem is lehet segíteni rajtam. A Zeitschrift für Physik vagy a Physical Review minden újabb száma vak rémülettel tölt el. Egyáltalán semmit nem tudok!” Bohr a válaszában vigasztalta barátját, rámutatott, hogy nemcsak Ehrenfestnek, hanem az egész fizikustársadalomnak gondot okoz a legújabb felfedezések megközelítése, csak hogy még hosszabb válaszlevelet kapjon, amelyben Paul jobban kifakadt, mondván, úgy érzi magát, mint egy kutya, aki teljesen kimerülten rohan a villamos után, amelyik elviszi a szeme elől a gazdáját. Míg egyesek a kvantumforradalmat próteuszi tűznek látták, amelyből könyörtelen tempóban pattannak ki az új eredmények szikrái, Ehrenfest csak stagnálást és hanyatlást látott: „Azok a rémes absztrakciók! Az állandó visszatérés a trükkökhöz és a technikákhoz! A matematika pestise, ami teljesen eltörli a képzelőerőt!” – kiáltotta keserűen a tanítványai előtt Leidenben. Minden porcikája tiltakozott az elméleti fizika új iránya ellen: hogy az igazi, fizikai intuíciót brutális tüzérségi erővel váltják le, és matematikai képleteket tesznek az anyag, az atomok és az energia helyébe. Gyűlölte a magyar csodagyerek, John von Neumann fajtáját is, a „rémületes matematikai fegyvereivel és az olvashatatlanul bonyolult képletapparátusával”, ahogy utálta azt is, hogy „a végtelen Heisenberg–Born–Dirac–Schrödinger-kolbászüzem” miatt emésztési zavar gyötri. Panaszkodott fiatalabb diákjai hozzáállására, akik „már észre sem veszik, hogy a fejüket átalakították egy telefonhálózat reléivé, hogy a fizika szenzációs üzeneteit közöljék és továbbítsák” anélkül, hogy felfognák, hogy mint szinte minden modern fejlesztés, a matematika is az élet ellensége: „Embertelen, mint minden igazán ördögi gép, és mindenkit megöl, akinek a gerincvelője nem igazodik a kerekei mozgásához.” Korábban is gyötrelmes önkritikája és kisebbrendűségi érzése igazán elviselhetetlen lett, mert hiába ismerte Paul a matematikát, nem ment neki egyszerűen. Nem volt számítógép. Nem számolt könnyedén, és az, hogy nem tud lépést tartani a korral, felszította benne az önpusztító hajlamot, amely állandó társa és kínzója volt, belső, suttogó hang, amely folyamatosan elárulta. 1930-ra a barátainak írt levelei semmi másról nem szóltak, csak halálról és kétségbeesésről. „Komolyan azt érzem, hogy elpusztítom az életem, ha nem sikerül összeszednem magam. Ahányszor alkalmam nyílik áttekinteni az ügyeimet, valami még nagyobb káoszt látok magam előtt – egy szerencsejátékos vagy egy alkoholista láthat hasonló képeket józan állapotában.” Belső felkavarodása a gazdasági és politikai felfordulást tükrözte, amely kezdte széttépni Európát. Paul hivatalosan felekezeten kívüli volt: a zsidók az Osztrák–Magyar Monarchiában nem házasodhattak keresztényekkel, ezért Tatyjanával még 1904-ben mindketten lemondtak a vallásukról, hogy összeházasodhassanak. De mivel az antiszemitizmus mindenfelé fokozódott, Paul még gyászosabb gondolatokat kezdett forgatni a fejében. 1933-ban egy levelében haláltánctervet javasolt barátjának, Samuel Goudsmitnek, hogy kizökkentsék a német társadalmat a nácik által okozott transzból: „Mi lenne, ha egy csoport kiváló, idősebb zsidó akadémikus és művész közös öngyilkosságot követne el, mindenféle gyűlöletnyilvánítás és követelés nélkül, hogy felkavarják a német lelkiismeretet?” Goudsmit dühösen válaszolt, elege volt a barátja öngyilkos mániájából, és undorodott az ötlet mélységes abszurditásától: „Egy csoport halott zsidó semmit nem tehet, és a halálukban csak örömét lelné das teutonische Volk.” Három nappal azelőtt, hogy Ehrenfest megírta a levelét, Hitler alig két hónapos rezsimje törvénybe iktatta a hivatásos közszolgálat helyreállítását, amely minden olyan zsidót veszélyeztetett, aki állami állásban dolgozott, és ez a döntés meggyőzte Ehrenfestet, hogy „hamarosan 90 százalékban érvénybe lép »a zsidó pestis« figyelemre méltóan nyílt és gondosan megtervezett kiirtása a német művészetből, tudományból, igazságszolgáltatásból és orvostudományból”. Élete utolsó évében a szerződéseit és a befolyását arra használta, hogy zsidó tudósoknak segített munkát találni Németországon kívül, noha abban egyáltalán nem hitt már, hogy önmaga számára bármilyen jövő lehetséges volna. A gondolatai dühödt köröket futottak, anyagi helyezte állandóan nyomasztotta: leideni otthonát többszörös jelzálog terhelte. Vágyott rá, hogy véget vessen a szenvedésének, de nem tudta elviselni a gondolatot, hogy szegény Wassik gondozását a feleségére hagyja – aki az első világháborúban és az orosz forradalomban minden oroszországi befektetését elvesztette –, vagy hogy ilyen életre szóló terhet hagyjon két idősebb lányára, Tatyjanára és Galinkára, és idősebb fiára, Paulra. Öngyilkos gondolataiba, amelyek korábban kizárólag a saját halála körül forogtak, lassan a legkisebb gyereke is bekerült: „Nyilván megérted, hogy nem kívánom, hogy Galinka és Tanyiska a jövőben halálra dolgozza magát pusztán azért, hogy az idióta öccsüket életben tartsák” – írta Nelly Posthumus Meyjesnek, a művészettörténész-nőnek, akivel intenzív szerelmi kapcsolata némi örömöt és boldogságot hozott az életébe, de zavart mentális állapotát is fellobbantotta.

A viszony a felesége hallgatólagos beleegyezésével indult: kezdetben Tatyjana még üdvözletét is küldte Nellynek. A férje idegösszeomlása őt is ugyanúgy aggasztotta, mint másokat, és úgy gondolta, egy házasságon kívüli kaland, ami nyilván kockázattal is jár, talán nyugtatóan hat a férje elméjére, és elvonja a sakkőrülettől és a hobbik végtelen sorától – a repülőmodellezéstől, a már rothadó füvészkerttől, a megunt bélyeggyűjteménytől, a házilag készített teleszkóptól, a kézműves sörfőzéstől a pincében –, amelyekkel Paul az idejét vesztegette, hogy ne kelljen befejeznie fizikai kutatásait és régóta esedékes cikkeit, mivel gyakran a puszta gondolatra is, hogy leüljön dolgozni, azonnali pánikroham tört rá. Korábban Tatyjanán kívül Paulnak semmi vágya nem volt az életben, és míg Tatyjana hosszú időszakokat töltött távol, Oroszországban a családjával, a házasságuk mindig boldog volt, és kölcsönös, mély megértésen és közös intellektuális érdeklődésen alapult. Tatyjana rendkívül értelmes ember volt, Paul minden kollégája tisztelte és csodálta. A szerelmének, Nellynek viszont az esze mellett megvolt a sötét oldala is, amely vetekedett Ehrenfest saját halálvágyával, de úgy tűnt, teljesen uralkodni tud rajta. Amikor Paul először látta, Nelly előadást tartott a Teylers Museumban, Haarlemben: Pault megigézte az intelligenciája és a szépsége, valamint az előadása témája, egy régi püthtagoreus mítosz, amely a világ diszharmóniájáról és az irracionalitás felfedezéséről szólt: az utolsó évében ez lett Paul fő megszállottsága, tökéletes ellenpontjaként a nácik németországi halatomra jutása miatt érzett aggodalmának.

A természetben, mondta Nelly, vannak aránytalan dolgok, amelyeket nem lehet semmi máshoz hasonlítani. Nem felelnek meg a mértékegységeknek, és nem hagyják magukat beskatulyázni, mert kívül esnek a minden jelenségre kiterjedő renden. Ezeket az eltérő, különleges, óriás lényeket számok segítségével nem lehet sem uralni, sem összehasonlítani, mert a világ diszharmonikus, kaotikus és rendszertelen lényegéhez tartoznak. A görögök számára, magyarázta, az irracionalitás felfedezése iszonyatos bűn volt, megbocsáthatatlan istentelenség, és e tudás továbbadása halálbüntetést vont maga után. Nelly két változatát is elmondta a püthagoreus bölcs történetének, aki szembeszállt ezzel az alapvető paranccsal: az egyik szerint azt az embert, aki felfedezte az irracionálist, kitiltották a társadalomból, és a barátai síremléket állítottak neki, mintha meghalt volna; a másik szerint a saját családtagjai fojtották a tengerbe, vagy talán maguk az istenek voltak, a felesége és a két gyereke ruháiban. Ha valaki valami diszharmonikus dolgot talált a természetben, magyarázta Nelly, olyasmit, ami teljesen szemben áll a természetes renddel, egyáltalán nem volt szabad róla beszélnie, még önmagának sem, hanem minden tőle telhetőt meg kellett tennie, hogy elűzze a gondolataiból, megtisztítsa az emlékezetét, vigyázzon a szavaira, és óvakodjon még az álmaitól is, nehogy az istenek haragja sújtsa. A természet harmóniáját tűzön-vízen át meg kell őrizni, mivel ősibb a Titánoknál, bölcsebb az Orákulumnál, szentebb, mint az Olümposz hegye, és olyan szentséges, mint az e világi és túlvilági élet fenntartásához szükséges éltető erő. Ha valaki az irracionálisnak akár a lehetőségét is elismerné, ha elfogadná a diszharmóniát, azzal a lét szövetét kockáztatná, mivel nemcsak a mi valóságunk, de a világegyetem minden egyes – testi, szellemi vagy éteri – vonatkozása is azoktól a láthatatlan szálaktól függ, amelyek minden dolgot összekötnek. Ez a tabu nemcsak a régiek számára jelentett gondot, magyarázta Nelly, hanem ez a nyugati filozófia és tudomány egyik központi kérdése is: Kant írta, hogy a tudomány megköveteli, hogy a természetről mint totalitásról tudjunk gondolkodni. Az ember kezdetben a világ legegyszerűbb megjelenési formáit osztályozza – egy futó inda reszkető kacsát, egy bogár irizáló testét –, aztán ezeket a jelenségeket rendszerezi faj, nemzetség, család, rend, osztály, törzs, ország és domén szerint, végig abból a feltevésből kiindulva, hogy minden elképzelhető szárny, toll, gyökér, erecske, gyűrű és nyúlvány valahogy be fog illeszkedni ebbe a rendbe, elfoglalja az őt megillető helyet a rendszerben, ami az egész világegyetemet magában foglalja, egy olyan mélységes bölcsesség gyümölcseként, amely a létezés kimondott és kimondatlan formáit támasztja alá és tartja meg. De talán nem így van, figyelmeztette Nelly a közönségét; az is lehet, hogy a természet végtelenül kaotikus, és nincs olyan törvény, amely rendszerbe foglalná a látszólagos heterogenitást, nincs olyan fogalom, amely képes lefarigcsálni az örökké növekvő komplexitását. Mi van, ha a természetet nem lehet egységként felfogni? A civilizációnknak még meg kell békélnie a rémületes lehetőséggel, és Nelly nagyon kétkedett benne, hogy meg tud, mert a tudománynak, a filozófiának és a racionalitásnak ez halálos ütés lenne. A művészek viszont, folytatta, már teljesen magukévá tették az elképzelést, és ő úgy gondolja, hogy az irracionális újrafelfedezése a hajtóereje minden avantgárd mozgalomnak, amelyeket még egy laikus megfigyelő számára is nyilvánvalóan átjár a fausti, végtelen energia, a gyűlölet, a tragikus bukás, amelyben minden meg van engedve. Mert a modern művészet nem ismer el törvényeket, módszereket, igazságokat, csak a vak, visszatarthatatlan törekvést, az őrület rohamát, amely nem áll meg senki és semmi kedvéért, hanem tovább hajt minket akár a világ végéig.

Paul el volt varázsolva. Odament Nellyhez, kérdésekkel bombázta, amikor ő még a jegyzeteit sem szedte össze, és egész nap beszélgettek, egyre jobban elbűvölve egymás intelligenciájától. Aztán az éjszakát együtt töltötték egy közeli szállodában. Talán az új szerelem különös kémiai hatásainak volt köszönhető, vagy az életre szóló depressziónak, amely tönkreteszi az agyat, de Paulnak meggyőződése lett, hogy valahogy annak a legendabeli püthagoreus bölcsnek a rokona, akiről Nelly beszélt, és kezdett mindenben diszharmóniát és felkavarodást látni. Már nem látott semmi észszerű rendet a világegyetemben, sem természeti törvényt, sem ismétlődő mintákat, csak egy hatalmas, terjeszkedő, mértéktelen, káosszal sújtott, nonszensszel fertőzött világot, amelyből hiányzik mindenfajta értelmezhető intelligencia; az irracionalitás terjedését fedezte fel a Hitlerjugendnek a rádióból dőlő, agyatlan rigmusaiban, a háborúra uszító politikusok deklamálásában és a végtelen fejlődés elvakult szószólóiban, de egyre tisztábban fedezte fel a kollégái dolgozataiban és előadásaiban is, amelyek elvileg csordultig voltak forradalmi gondolatokkal, amiben ő csak a fizika iparosítását látta. A rémületéről Einsteinnek is írt – akinek a legkisebb fia, Eduard skizofrén volt, több intézményt is megjárt, Paul tehát úgy érezte, a barátját részben ugyanolyan terhek nyomják –, és szóvá tette, hogy szerinte a tudományos világnézetet lassan egy sötét, öntudatlan erő itatja át, amelyben a racionalitás valahogy összekeveredett tulajdon ellentétével: „Az ész eloldozódott a tudatunk minden más mélyebb, alapvetőbb jellegétől, és attól tartok, hogy a zablánál fogva fog vezetni minket, mint egy részeg öszvért. Tudom, te is épp ilyen jól látod, mint én, de az idő nagy részében magányosnak érzem magam, mintha egyedül én tanúskodnék, milyen mélyre süllyedtünk. A térdünkön kúszunk, rossz istenhez imádkozunk, egy gyerekes istenséghez, aki romlott világunk közepén bujkál, amit se irányítani nem tud, se nem ért. Vagy talán mi magunk alkottuk őt a saját bűzös képünkre, aztán elfelejtettük, ahogy a fiatal fiúk szoktak szörnyeket és démonokat létrehozni anélkül, hogy észrevennék: csak magukat hibáztathatják?” Nelly, aki ijedten figyelte Pault, arra biztatta, írja le minden gyerekkori emlékét, hogy megtalálja a depressziója mögötti hajtóerőt, de Paul nem tudta megtenni, mivel egyre inkább úgy érezte, levált másokról is és önmagáról is. Az emlékei, a múltja, a családja és a barátai, az a sok kapocs és féltve őrzött ábránd mind valaki máshoz tartoztak már, egy olyan emberhez, akit néha megpillantott a tükörben – egy kis termetű, szemüveges, korpulens valakihez, akinek tüskés, rövidre nyírt haja volt, és előreugró fogai fölött, amelyek mintha egymástól is tartanának, sűrű bajuszt viselt –, de nem sikerült felismernie. Paul a felesége iránti őszinte odaadás és a Nelly által keltett fájdalmas eufória között hánykolódott, de egyik asszony sem tudta eltéríteni arról az ösvényről, amelyet valami ismeretlen erő választott a számára, és amelynek a végén a golyó várt rá. „Miért kell egy magamfajta embert arra kárhoztatni, hogy éljen? – írta szerelmének az utolsó nyáron. – Ha te vagy Tatyjana azt kérdeznétek, szeretlek-e, csak egy válasz van, és Tatyjana már tudja: végső tehetetlenségemben sóvárgok a közelségedre, és ha ez a sóvárgás nem ad sem melegséget, sem erőt, akkor elfog a kétségbeesés. A szerelem olyan erős, megosztó elementum. Mennyi szenvedést hoz! Komolyan, az embernek kötelessége, hogy amint lehet, véget vessen az életének, mielőtt irtózatos pusztítást okozna.” Tatyjana látta, hogy Paul nem jut dűlőre a démonaival, ezért el akart válni. Paul könyörgött, hogy fogadja vissza, és a felesége végül beleegyezett, hogy leállítsa a már utolsó szakaszában járó eljárást, azzal a feltétellel, hogy Paul elhagyja Nellyt. Paul beleegyezett, de nem volt ereje szakítani a szerelmével, és a feleségével sem tudta helyrehozni a kapcsolatát. Bármi volt is, ami több mint három évtizeden át összetartotta őket, pár hónap leforgása alatt elveszett. Paul végül feladta, és ő maga adta be a válókeresetet, anélkül, hogy megvallotta volna Tatyjanának, hogy már meg is írta – bár még nem küldte el – öngyilkos levelét, amelyet a legközelebbi barátai pár nappal a Waterink Intézetben bekövetkezett iszonyatos tragédia után kaptak meg: „Drága barátaim: Bohr, Einstein, Franck, Herglotz, Joffé, Kohnstamm és Tolman! Egyáltalán nem tudom már, hogyan hurcoljam tovább a következő pár hónapban az életem terhét, amely elviselhetetlenné vált. Már nem bírom ki, hogy a leideni professzorságom veszendőbe menjen. Szabaddá kell tennem az itteni állásomat. Talán az is lehet, hogy az erőm maradékát Oroszországban használom fel. De ha nem lesz világos egyhamar, hogy ezt megtehetem, akkor teljesen bizonyos, hogy meg fogom ölni magam. És ha ez egyszer megtörténik, akkor szeretném tudni, hogy megírtam, nyugodtan, nem kapkodva, nektek, akiknek a barátsága olyan fontos szerepet játszott az életemben… Az utóbbi években mindinkább nehezemre esett, hogy megértéssel kövessem a fizika fejlődését. Megpróbáltam, egyre fáradtabban és törődöttebben, de végül kétségbeesetten feladtam. Ettől teljesen belefáradtam az életbe… Úgy éreztem, főleg a gyerekeim iránti anyagi felelősség miatt vagyok arra ítélve, hogy éljek. Próbáltam más dolgokat is, de azok is csak átmenetileg segítettek. Ezért most már egyre inkább az öngyilkosság precíz részleteire koncentrálok. Nincs más gyakorlati lehetőségem, mint az öngyilkosság, és az is csak miután megöltem Wassikot. Bocsássatok meg… Legyetek jól, a szeretteitekkel együtt.”

1933 májusában Paul Leidenből vonattal Berlinbe utazott. Látta, ahogy a náci barnaingesek szakszervezeteket, hitelszövetkezeteket és egyesületeket rohamoznak meg. Olvasta a híreket az erkölcsileg felháborodott diákok tömegéről, akik megtámadták a Szexuáltudományi Intézetet, és végigsétált az Állami Operaház előtt a hamuban, ahol húszezer könyv lapjai égtek lánggal, megvilágítva révült fiúk és lányok, a Német Diákszövetség tagjainak arcát, akik „nem német” publikációk, folyóiratok és magazinok után kutatva kifosztották az egyetemük könyvtárát, és énekelve, kiáltozva és hűségesküket skandálva hatalmas máglyát raktak belőlük, miközben a Náci Párt vezetői varázsigéket mormoltak, és Goebbels a többezres tömegnek azt kiáltotta: „Nem a dekadenciára és az erkölcsi romlásra! Igen a tisztességre és az erkölcsre a családban és az államban!” Paul látta, hogy az utcán katonák masíroznak a rádióállomásokról bömbölő katonazenére, amelyet csak Németország frissen megválasztott kancellárja, Adolf Hitler rikoltozása szakított meg, aki Roosevelt egyetemes leszerelési javaslatát támogatva követelte a versailles-i szerződés azonnali revízióját. Május végére Németország törvénybe iktatta az eugenikai sterilizációt, és nem egészen két hónap múlva elfogadták az örökletes betegséget hordozók kötelező sterilizációjára vonatkozó náci törvényt, amely lehetővé tette, hogy az állam egy sebészeti műtét segítségével megakadályozza minden örökletes betegségben szenvedő személy utódnemzését, amennyiben az orvostudomány tapasztalata azt mutatja, hogy a leszármazottjai nagy valószínűséggel valamilyen súlyos testi vagy mentális örökletes defektusban szenvednének. A rendelet nemcsak a veleszületett mentális fogyatékosságban, skizofréniában, mániás-depressziós elmezavarban, örökletes epilepsziában, Huntington-kórban, örökletes vakságban, süketségben vagy más örökletes fogyatékosságban szenvedőkre, hanem azokra is kiterjedt, akiket súlyos alkoholizmus sújtott. A törvény elfogadásának idején Paul elutazott a jenai Johannes Trüper Gyermekszanatóriumba, és magával vitte Wassikot Amszterdamba, ahol a Waterink Intézetben kezdték gondozni. A törvény első évében több mint hatvannégyezer embert sterilizáltak erőszakkal, miután a bíróból, tisztiorvosból és ápolóból álló öröklődési-egészségügyi bíróságok utódnemzésre alkalmatlannak nyilvánították őket.

Júliusban, amikor a nyári fény felderítette az eget a leideni lakás fölött, Paul sötét hangulata felengedett annyira, hogy körvonalazni tudta egy Hendrik Casimirrel közösen folytatandó új kutatás kezdetét, amely a klasszikus fizika egyik nagy megoldatlan rejtélyére, a turbulenciára irányult: arra a hirtelen kialakuló jelenségre, amelyben bármely sima áramlású folyadék az egymáson belüli örvények sorozatának vad káoszában tör ki, amelyek annyi irányba rohannak egyszerre, hogy a mozgásukat semmilyen ismert modellel nem lehet megjósolni. A turbulencia mindenütt jelen van a természetben, sőt annyira gyakori, hogy még a patakok fehér vizében játszó gyerekeknek is van némi öntudatlan fogalmuk a működéséről, ha nem is tudják, hogy még abban a véráramban is jelen van, amelyet az ő kölyökszívük kerget végig az ereiken; a leghétköznapibb anyagokban is látható, ahogy egy csepp tej hullik a kávéba, vagy ahogy a füstöt fújják ki, matematikai értelemben mégis egyszerre őrjítő és mélységes. A legfényesebb elmék próbálták megszelídíteni, mégis mind kudarcot vallottak, úgyhogy Paul nagyon meglepődött, amikor felfedezte, hogy az ő agya a féktelen és szétesett állapota ellenére hirtelen csodásan fogékonnyá vált a folyadékegyenletek iránt, olyannyira, hogy nemcsak az ébrenlét óráit foglalták le, hanem bekúsztak az álmaiba is. Éjszaka mindenfelé sötét vizeket látott maga körül, meztelen testét vad áramlatok dobálták, beszippantotta egy feneketlen mélység fölött kavargó kolosszális forgatag. Miközben ezek a rémálmok kergették, furcsa transzban ébredt, nem is az óceáni rémület képei babonázták meg, hanem a megvilágosodott nyugalom jelentőségteljes érzése, egy lebilincselő bizonyosság, hogy valahol mélyen, megmagyarázhatatlan okból a felesége és a szerelme, a fiai és a lányai, a barátai, kollégái és diákjai, sőt a szülőhazája mind rendben lesznek, mert bármilyen reménytelennek látszik is a maga helyzete, a dolgok biztonságban, védve vannak, minden a maga helyén, és egy olyan erő oltalmazza őket, amely a fájdalmat az örömmel, a sötétséget a fénnyel, a rendet a káosszal kapcsolja össze, ahogy az életet és a halált ugyanaz a szédítő spirál sodorja, és ezek olyan sokféleképp fonódnak össze, hogy nem tudjuk őket megkülönböztetni. Amint felébredt, kiugrott az ágyából, és úgy kiverte a verejték, mintha egy hajótörés egyedüli túlélője volna; lázasan munkához látott a dolgozószobájában, levelek özönét ontotta Casimirre, bár sejtette, hogy a kollégája nem fogja tudni követni a gondolatfolyamát, mert egyik írást gyorsan cáfolta a másik, aztán felváltotta egy újabb, amelyben az érvelése saját farkába harapó kígyóként megfordult. Paul próbált lehiggadni, és nyugalomban végiggondolni az ötleteit, de egyszerűen nem tudta magában tartani a lelkesedést és az örömet, hogy végre dolgozik, és megszabadult a melankólia súlyos ködétől. Ez a munka lesz az, nem más, amivel beírja a nevét a történelembe: a turbulencia szabálytalan és megjósolhatatlan viselkedésének megoldása, az egyszerűsíthetetlen véletlenszerűséget leíró törvény. A küszöbén volt az egyetlen dolognak, amit egész pályája során megtagadtak tőle, semmi másra nem is tudott gondolni, és teljesen elhanyagolta magát. De már az eksztázis idején is tovább aggódott. Miért kapta hirtelen ezt a különös ajándékot? Miért ő, miért most? Nem tett semmit, amivel megérdemelné. Az utolsó éveit elfecsérelte, és amióta csak Nellyt megismerte, az egész tudatát a romantikus szerelem triviális aggodalmai emésztik fel. Bár talán épp ez a kulcsa mindennek: a megszállottság, egy külső erő hirtelen beáramlása, a munka, amelyet nem a gondolat vagy az akarat táplál, hanem, ahogy a görögök jól tudták, az elragadtatás és a szenvedély. Neki csak félre kell állnia, hogy a dolgok átjárják és megváltoztassák. A könnyeit törölgette, miközben tolla a papírt szántotta, egyenleteinek minden kifejezése lágyan folyt át a következőbe, és a gondolatokat nem a megfontolás vezérelte, hanem ez a belé áradó erő inspirálta, ez a fizikai erő, amely minden eddigi ismertet meghaladott, de amely ugyanolyan hirtelen hagyta el, ahogy érkezett. Mikor a mániája kifáradt, Paul elrendezte a dolgozószobájában szétszóródott papírok halmait, de napokig nem merte megközelíteni őket. A hamis megvilágosodás réme olyan evidens volt a számára, hogy nem kellett odaülnie az íróasztalához, hogy tudja, annyi hiba lesz benne, hogy meg sem lehet számolni, az ambíciója túl nagy, hogy a valóságban gyökerezhessen, és az egyenletei olyan hibásak és hiányosak, hogy soha semmilyen kísérletezés meg nem váltja őket.

Az augusztus elérkeztével Paul pár napon át magányosan sétálgatott a Schiermonnikoog-szigeti nemzeti parkban, aztán szeptember elején meglátogatta Koppenhágában Niels Bohrt, aki egy konferencián moderált, majd a tanácskozás végén Ehrenfest a lehető legvalószerűtlenebb személy, az angol Paul Dirac előtt nyílt meg a depressziójával és az öngyilkos gondolataival kapcsolatban, egy vad, átszellemült zseni előtt, akiről az egyik kollégája csak annyit mondott: „a legkülönösebb ember, aki él”, és aki abszolút nem volt felvértezve, hogy megértse Ehrenfest személyiségének bonyolult ellentmondásait. Ettől függetlenül Paul megnyílt előtte, és elmondta neki, mitől fél a családja jövőjét és különösen a kis Wassikét illetően, hiszen egészen bizonyos, hogy Németországból hamarosan kiárad és a szomszédos országokra is átterjed a nácizmus befolyása – a zsidók megvetése, az eugenikus áltudományosság, mindenféle „másság” gyilkos gyűlölete –, amit kétségtelenül egy sötét, tudattalan impulzus fűt, és egy olyan jövő felé hajt bennünket, amelyben a fajunknak nincs helye, és előbb-utóbb felváltja valami tökéletes szörnyűség. Nincs hova futni, mondta Paul, nincs hova bújni, mert hiába mentette meg a fiát a leselkedő gyilkosai karmai közül, akik már a fejszéjüket fenik, hogy lecsapják és visszavágják Németország hatalmas tölgyfájának szerintük beteg ágait, attól még fél, hogy nem lesz képes megvédeni a fiát attól a nyughatatlanságától, amely őt magát sodorja a halál és önpusztítás felé, és nem ismer módot, hogy biztonságban megóvja attól a furcsa, új racionalitástól, amely mindenfelé kezd alakot ölteni, az intelligencia mélységesen inhumánus formájától, amely teljesen közönyös az emberiség legmélyebb szükségei iránt; az őrült észtől, a tudomány lelkét kísértő rémtől, amelyet Paul a lelki szemeivel szinte testet öltött kísértetként, szentségtelen lélekként látott a találkozókon és konferenciákon a kollégái feje fölött lebegni, átlesni a válluk fölött, vagy épp csak egy kicsit bökdösni a könyöküket, miközben az egyenleteiket írják, ettől az igazi gonosz befolyástól, amit egyszerre vezérel a logika, és mégis tökéletesen irracionális, és bár csak a szárnyait bontja és szunnyad, tagadhatatlanul gyűjti az erőt, és kétségbeesetten be akar törni a világba, készülődik, hogy a technika által rávesse magát az életünkre, mert az emberfeletti erőről és isteni irányításról elsuttogott ígéreteivel a legokosabb férfiakat és nőket is elbűvöli. Paul érezte bimbózó befolyását, hallotta az indái halk motozását, ahogy lassan kúsznak felénk, mégsem tudta megnevezni vagy megmutatni, és alig mert róla hangosan beszélni, hiszen honnan tudhatta volna, hogy ez a kóros képzelgés, ez a megmagyarázhatatlan csapás, amelyet kötelességének érzett megállítani, valódi jövőbe látás gyümölcse-e, vagy a tudatát lassan elborító tévképzetek újabb rosszindulatú burjánzása. A zavarodott Dirac végighallgatta Ehrenfest vallomását, de nem tudta, mit mondjon, és végül kinyögött pár jelentéktelen bátorító szót, dicsérte Paul felbecsülhetetlen szerepét a fizika mediátoraként, modern Szókratésznek nevezte, akinek a kérdései nélkül valami alapvető bizonyosan elveszne. Dirac próbált a lehető legtámogatóbb lenni, miközben csöndben elhúzódott az osztrák fizikustól, aki erősen szorongatta a karját, és könnyes arccal elmondta, hogy Dirac el sem tudja képzelni, mit jelent a dicsérete egy olyan ember számára, aki minden életkedvét elvesztette.

1933. szeptember 25-én Paul a hajnal első sugarára kinyitotta a szemét, bekapott valamit reggelire, felöltötte a kalapját és a kabátját, és leideni lakásából elgyalogolt a vasútállomásra, a zsebében egy pisztollyal. Jegyet váltott Amszterdamba, de mivel a vonat fél tízkor indult, még volt egy órája, amit el kellett ütni, úgyhogy beugrott korábbi PhD-hallgatójához, Arend Rutgershez, aki a közelben lakott. Vizet ittak (Paul megvetette az italt, még kávét, teát sem volt hajlandó elfogadni), és a fizikáról meg a vallásról beszélgettek. Paul megvallotta, hogy bár ő még kisfiú korában elvesztette a hitét, mindig sokra tartotta a Rutgershez hasonló hívőket, és nem is tudna életben maradni aktívan vallásos emberek állandó közelsége nélkül, mert a hitükből, hogy létezik egy szentséges rend, amely az egész világot megtartja, bármilyen naiv és téves is, mégiscsak tud némi kis reményt meríteni. Ehrenfest nemcsak a velük való kapcsolatot tartotta nagyra, hanem úgy gondolta, az igazság keresői közösséget alkotnak az elveszett lelkek számára, afféle menedéket, házi tűzhelyt, fogalmazott, az elveszett otthon számára, amely az ész pusztító és az életképességünket is tönkretevő befolyása miatt lett oda. Paul, aki minden hitét a fizikába vetette, csalódott volt, úgy érezte, ki van űzve a Paradicsomból, ami a kvantummechanika növekvő befolyása és a matematika pestisének megállíthatatlan terjedése miatt visszaszorul egy olyan sötétségbe, amely mélyebb, mint az atomokon belüli szakadék. Rutgers mindent megtett, hogy vigasztalja – Nem maradna ebédre? –, de Ehrenfest azt felelte, máris késő van, és sietve elment, szinte kiugrott az ajtón, még a kalapját is ottfelejtette.

Valójában bőven volt még ideje, és amikor megérkezett a vasútállomásra, és leült várakozni, hirtelen úgy érezte, sarkon kellene fordulnia, visszamenni a barátjához, vagy akár haza, bárhova, csak hogy a jelen pillanatból megszökjön. Ahogy a vágányok túloldalán az óra lapjára nézett, a mutatók mintha megálltak és egy helyben maradtak volna. Paul behunyta a szemét, és látta maga előtt, ahogy a gépezetben megakadnak a kerekek; gyerekkorában a nagyanyja, akitől megkapott minden szeretetet és figyelmet, amit az apja megtagadott tőle, adott neki egy elromlott órákkal teli dobozt, amikor Paul nála járt, egy megszűnt műhely tartozékait, és Paul, a vékony, ideges, udvarias és kíváncsi kisfiú egész délután a fogaskerekekkel, rugókkal és tekercsekkel játszott, próbálta őket összerakni, és végtelenül élvezte a játékot, bár soha egyetlen órát sem sikerült megjavítania. Az a pár boldog nap kivált az emlékei közül, és úgy rágta, mint a bolhák a kutya fülét, mindegyik újabb példája volt a megfordíthatatlan folyamnak, egy-egy apró ablak, amelyen át a korábbi énjét láthatta, ahogy a családi lakás alaprajzát vázolja, miután a bátyja, Arthur, aki nyilvánvalóan mindent tudott a világon, megtanította rá 1896 telén, amikor ő épp annyi idős volt, mint most Vaszilij, szegény kis Wassik, szegény kis mászka, és ennyi idősen Paul épp a „naptárőrületét” élte, és minden almanachot, évkönyvet és naptárt megkaparintott, amit csak tudott, vagy ő maga rajzolta őket egy-egy papírlapra vagy csomagolópapírra, szépen sorokba rendezve a napokat, és gyorsan pörgetve a lapok sarkát, hogy a hónapok és az évek töredékmásodpercek alatt peregjenek le, repüljön az idő végtelen sorozatban, ami Pault a széderesti dalra, a Chád gádjára, az Egy gödölyére emlékeztette, amit az iskolában tanult a rabbiktól, és magának is énekelte a hosszú éjszakák során, amikor úgy érezte, az alvás örömét csak mások élvezhetik, ő soha; egy gyermekdalra, amely az apa történetét meséli el, aki két garasért vesz egy kis kecskegödölyét a piacon, aztán a gödölyét – aki a bölcsek szerint Izráelt jelképezi a legtisztább, legártatlanabb állapotában – megöli a macska, azt megharapja a kutya, azt megsebesíti a bot, amit eléget a tűz, amit elolt a víz, amit megiszik egy ökör, amit levág egy ember, az ok és okozat, a vétek és a büntetés, a bűn és a bűnhődés töretlen sorozatában, amely elér egészen a mennyig, ahol a hatalmas Úr maga, a Szent Egy, áldott legyen a neve, lesújt a halál angyalára, és megalapítja Isten Királyságát; ez a vers jutott eszébe, bár a valódi jelentését korábban soha nem fogta fel, csak amikor az óra mutatói hirtelen újra megmozdultak, és ő úgy érezte, megrendült, furcsán megdermedt, miközben ellenőrizte a zsebét, hogy még mindig megvan-e, és félt, vagy talán remélte, hogy a jegye elveszett valahol útközben; de ott volt, minden ott volt a helyén, pontosan ott, ahol lennie kellett, ő meg várta, hogy megérkezzen a vonat, most, most, most, bármelyik pillanatban, bár még nem hallotta, nem érezte a távoli halk dübörgést, de tudta, hogy megjön, semmi meg nem állítja, sőt már meg is érkezett, látta, ahogy lassan begördül a vágányra, a füst ott gomolyog körülötte, a síp felsüvít, de még akkor is volt ideje, hogy megforduljon, a kutya, a bot, felálljon, lépjen, a macska, a halál angyala, és elsétáljon, még volt ideje, de csak mozdult gépiesen, mert hajtotta egy erő, amelyet sem nem ismert, sem nem értett, és olyan merev lábakkal, mintha robot volna, tett öt lépést, hogy felszálljon a kocsira, és elfoglalja a helyét a többiek között.

És tízre megérkezzen.

Tartalom

PAUL, avagy az irracionalitás felfedezése

JOHN, avagy az értelem őrült álmai

ELSŐ RÉSZ – A logika korlátai

Eugene Wigner

Margit Kann von Neumann

Nicholas Augustus von Neumann

Marietta Kövesi

George Pólya

Theodore von Kármán

Gábor Szegő

Eugene Wigner

MÁSODIK RÉSZ – A terror finom egyensúlya

Richard Feynman

Klára Dán

Oskar Morgenstern

Eugene Wigner

Julian Bigelow

Richard Feynman

HARMADIK RÉSZ – Szellemek a gépben

John Bigelow

Sydney Brenner

Nils Aall Barricelli

Klára Dán

Eugene Wigner

Marina von Neumann

Vincent Ford

Eugene Wigner

LEE, avagy a mesterséges intelligencia érzéki csalódásai

Prológus

Az Erős Kő

Szellemi gyermek

AlphaGo

Éles, hirtelen benyomulás

Nem e világi gyönyörűség

A tízezer dolog egyike

Isten ujja

Vége a játéknak

Számítsatok, hagyjátok az ösztönt

EPILÓGUS – A gó istene

{1} Károli Gáspár fordítása.