KONDOR VILMOS

AZ ELSŐ
BUDAPESTI
OLIMPIA

A sorozat korábbi kötete

Második Magyar Köztársaság

© Kondor Vilmos, 2023

© Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szerkesztő Huszti Gergely

Olvasószerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Borítótervező Relatív

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelés KFBook Design Stúdió

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-320-1

A könyvben felbukkanó szereplők jó része nem kitalált személy
– viszont mindaz, ami velük történ(hetet)t 1944. október 16. után,
mind az én kitalációm.

Kondor Vilmos

KÖSZÖNET

Ketyve Kenéz Ördög Mária Szabó Eszter Vrábel Ilona Éva Hámori Tamás Dankó Róbert Balázs Győri Péter Bácskai Judit Vincze Miklós Erik Ådåm Klausz Tomkovics Ákos Végh Orsolya Helméczy Károly Deme Gusztáv Horváth Bence Mészáros Róbert Baki Péter

Magyarország története 1944. után

(Carlile Aylmer Macartney 1965-ben
írott könyvvázlatának kivonata)

Horthynak 1944. október 15-én sikerült kiugrania a háborúból, különbékét kötött a szövetségesekkel, akik a következő feltételeket támasztották: 1) azonnali tűzszünet a szövetséges csapatokkal szemben, 2) a magyar hadsereg fegyvereit a németek ellen fordítja, 3) az ország azonnali hatállyal megnyit északon egy húsz kilométer széles folyosót a szovjeteknek, hogy azon keresztül nyomuljanak Nyugatra.

A harcoló német csapatokat sarokba szorítják, majd foglyul ejtik, ám egy csapat mindenre elszánt, elvakult nyilas suhancokból álló csoport merényletet követ el a kormányzó ellen, és agyonlövik, majd elmenekülnek. A szövetségesek a fegyverszünetet követő kavarodásban ifj. Horthy Miklóst ismerik el az államfő ideiglenes utódjának, nem utolsósorban azért, mert a Nemzeti Front teljes egészében az angolbarát Nicky mögött áll. Az ifjabb Horthy a szövetségesek javaslatai alapján átmeneti kormányt nevez ki Dálnoki Miklós Béla vezetésével. A kormány főleg kisgazda és szocdem politikusokból áll. A választások rendszerének kidolgozását Bibó Istvánra bízzák.

A ’46-os választások után egységkormány alakul, benne a szociáldemokratákkal, a kisgazdákkal és néhány apró polgári párttal. A kormányfő a kisgazda Nagy Ferenc, a köztársasági elnök pedig Horthy Nicky. Mivel az ország különbékét kötött, ezért nem kerül a SZEB ellenőrzése alá, és zónákra sem osztják, de a szovjetek nyomatékos kérésének köszönhetően az Északi Folyosó továbbra is rendelkezésükre áll. Az ország két kézzel kap a Marshall-segély felé, és lassan, de biztosan nekiállnak az újjáépítésnek. A New Yorkból hazatért kisgazda politikus, Eckhardt Tibor erőteljes nyomására – és Nicky hathatós támogatásával – a segélyből egyfelől a mezőgazdaságot állítják talpra, másfelől meg eszetlen közlekedési fejlesztésekbe kezdenek: az országot vasútvonalak szelik át, az ötvenes évek elejére megépül Ferihegy 2, majd ’64-re már Ferihegy 4 is. A Duna Újpesttől Csepelig gyakorlatilag egyetlen hatalmas szabadkikötő. Német mintára autóutakat építenek, amik főleg Kelet felé biztosítanak gyors átjutást – lévén hogy a magyar kormány, Eckhardt javaslatára, úgy lavíroz, hogy kereskedelmi kapocs legyen Kelet és Nyugat között. Minden, a két blokk közötti kereskedelmi tevékenység Magyarországon keresztül zajlik. Az országra relatív jólét köszönt, Budapestet teljesen átépítették, új Városháza épült, az Attila utat és a Krisztina körutat újratervezték, a Deák téren két új hotel áll, a Tabánban pedig új városrészt húztak fel.

1955 őszén az utolsó szovjet katona is elhagyta Ausztria területét, így a most már deklaráltan is semleges ország visszanyerte az önállóságát. A szovjetek viszont egy év elteltével még mindig nem adták vissza az Északi Folyosót a magyar kormánynak, logisztikai és infrastrukturális indokokra hivatkozva. A most már Tildy Zoltán vezette kormány folyamatosan próbál nemzetközi fórumokon is nyomást gyakorolni Hruscsovra, de kevés sikerrel. A jelen lévő szovjet csapatok száma hónapról hónapra lassan csökken, de 1956 őszén még mindig húszezer katona és több hadosztálynyi tank állomásozik a Folyosó területén. Egy váratlan sportesemény azonban nem várt löketet ad a szovjetek távozásának.

Az Aranycsapat nem elég, hogy 1953-ban 6:3-ra megverte a briteket a Wembley-ben, még 1954-ben is sikerült legyőzniük Bernben a németeket. A magyar foci a világ legjobbja, éppen ezért hatalmas pofon, hogy a válogatott egy barátságos mérkőzésen kikap a szovjetektől 1956 októberében Moszkvában, 6:1-re. A csapatot nem fogadja ünneplő tömeg Ferihegyen, úgy kell vonattal az országba csempészni őket, dühödt tömegek vonulnak az utcára, Budapesten megáll az élet. Kádár János, a BRFK szocdem vezetője ellenáll párttársa, Marosán György belügyminiszter követelésének, hogy a tüntetéseket karhatalommal verjék le. A vesztes meccs miatti forrongás azonban hamarosan politikai színezetet kap, mert a tömeg megindul a szovjet nagykövetség felé, követelve a csapatok távozását. Kádár nem akadályozza meg, hogy a tüntetőkhöz rendőrök is csatlakozzanak. Marosán – a kormány egyetlen szociáldemokrata minisztere Kéthly Anna miniszterelnök-helyettes mellett – utasítja Kádárt, hogy oszlassa fel a tömeget, ő viszont nem hajlandó erre, mindössze széles kordont vonat a követség köré. A pesti zavargások híre pillanatok alatt eljut vidékre is, és napokon belül fegyveres felkelők jelennek meg az Északi Folyosó határvárosainál: Miskolcon, Nyíregyházán és Győrben. A nem titkoltan Moszkva-barát Marosán rendőri alakulatokat vezényel a Folyosó védelmére, és október 23-án kitör a forradalom, ami az államrendet egyelőre nem veszélyezteti – és nem is fogja, mert Kádár egy ügyes politikai húzással felismeri, hogy melyik a jó oldal, és párttársát, barátját, harcostársát, Marosánt elárulja: a BRFK egységeit utasítja a tüntetők védelmére, és közli a szovjet követséggel, hogy csak ideig-óráig képes biztosítani a biztonságukat. (A fegyverszüneti egyezmény, majd a magyar állam elismeréséről szóló nemzetközi szerződés már 1946-ban explicite megtiltotta az országnak, hogy húszezer főnél nagyobb hadserege legyen, ahogy azt is, hogy bármiféle nemzetközi katonai szövetséghez csatlakozzék – tehát a Magyar Hadsereg nemcsak képtelen megvédeni a Folyosót, de Tildy sem akarja/meri bevetni a felkészületlen, és köztudottan szovjetellenes katonaságot.) A Szabadkikötőkben álló szovjet raktárakra is kiterjedő utcai harcok kezdete után egy héttel a nemzetközileg ismertebb Kéthly miniszterelnök-helyettes a brit kormányfőhöz és az amerikai elnökhöz fordul, hogy szerezzenek érvényt a szovjetek kivonulását garantáló egyezménynek. Hruscsov továbbra is adminisztratív és logisztikai okokra hivatkozik, majd belengeti, hogy amennyiben bármilyen atrocitás éri a szovjet csapatokat, kénytelenek lesznek arányosan választ adni. A fenyegetést mindenki érti – Kádár is.

A forradalmi hangulat akkor hág a tetőfokára, amikor a tömeg elkezdi pletykálni a hírt: Marosán állítólag szándékosan provokálni akarja a szovjet csapatokat, hogy azok kénytelenek legyenek fegyveres konfliktusba keveredni azzal a céllal, hogy elfoglalják az országot. Marosán ráadásul egy tüntetésen spontán felszólalva megfenyegeti a tömeget, hogy beléjük lövet. Tildy kezéből kicsúszni látszik az irányítás, a helyzet napról napra feszültebb, amikoris november 4-én Kádár szól rádióüzenetben az országhoz, és közli: reggel a parancsára letartóztatták Marosán Györgyöt államellenes szervezkedés vádjával. A köztársasági elnök Marosán helyére Kádárt nevezi ki, majd Kéthly Anna társaságában Bécsben találkozik a Szovjetunió ENSZ-nagykövetével, ám mire tárgyalóasztalhoz ülnének, a televízió és a rádió arról ad hírt, hogy a szovjet csapatok feltűnő gyorsasággal hagyják el a Folyosó területét. A hírre a tiltakozások alábbhagynak, de a tömeg egy része, valamint az ellenzék és a sajtó is új választások kiírását követeli, mert láthatóan megroppant a kormányba vetett bizalom. Tildy lemond, Nicky új választásokat ír ki, amelyet az akkor már 72 éves Bajcsy-Zsilinszky vezette kisgazdák nyernek. Az agg Bajcsy abban reménykedett, hogy a szovjetek 1955-ös kivonulása után – amelyet ő maga vezényelt le – végre megpihenhet, de nem így történik. A szocdemek leszerepelnek a választásokon, Bajcsy pedig Kádártól megvonja a belügyi tárcát, és visszarakja a BRFK élére.

Az országba ’57 elejére visszatér a nyugalom, és néhány határincidenst leszámítva a románokkal, semmi sem gátolja a gazdasági fejlődést és a politikai stabilitást.

Pesten a magyar gyártású Penték és Fesztiválok mellett Opelek és Simcák gurulnak az utcákon, a várost behálózza a metró, villamossal bárhova el lehet jutni, folyamatosan épülnek az önkormányzati lakások, az Astoria bárjában Horace Silver és Nat Adderley adják egymásnak a kilincset. A kultuszminiszter Szerb Antal, a Zeneakadémiát Kodály vezeti, a Konzit Bartók. 1961-ben Szentkuthy Miklós Nobel-díjat kapott, Fábry Zoltán pedig Oscar-díjat nyert Az ötödik pecséttel. Az országban nyoma sincs se a kommunistáknak (de még a szocialistáknak sem), ahogy a nyilasoktól is teljesen meggyomlálták a közéletet. Kádár mellett egyedül Rajk László neve ismert mint rádiós jegyzetíróé. Az egykori „vonakodó csatlós” jó értelemben vett kompországként szolgálja egyszerre a Nyugatot és a Keletet.

„A történelem, mintha ilyesmi létezne,
akár mint valóság, akár mint irodalom.”

SZENTKUTHY MIKLÓS

Két összeillő ember,
Fénylő tágra nyíló szemmel.
Figyeld! Elakad a hangunk,
Istenem, hát mi vagyunk!

SZÉCSI PÁL: Két összeillő ember

KEDVES UTASTÁRSAINK,
KEDVES BUDAPESTIEK!

E rövid tájékoztatóba összegyűjtöttük mindazokat a változásokat, amelyek a főváros tömegközlekedését érintik az olimpia ideje alatt.

• Az olimpiai létesítmények és helyszínek közti busz- és villamosjáratok hajnali négytől éjfélig közlekednek, ugyanez érvényes a belvárost az olimpiai létesítményekkel és helyszínekkel összekötő busz- és villamosjáratokra is. Éjfél és hajnali négy között az éjszakai járatok 15 percenként közlekednek.

• A metró összes vonala (a Piros, a Fehér és Zöld) a nap 24 órájában szállítja az utasokat. Járatainkat sűrítettük, 5-8 percenként követik egymást.

• A Magyar Királyi Folyam- és Tengerhajózási Rt. (MFTR) összes utasszállító hajója menetrendszerűen közlekedik a Hajógyári-sziget és Csepel-sziget között. Kérjük, tanulmányozzák a hátoldalon az újonnan felállított ideiglenes hajóállomások helyét, amelyek a rakpartról közelíthetőek meg.

• A Ferihegyi Repülőteret és a Nyugati pályaudvart összekötő reptéri gyorsvasút a nap 24 órájában szállít utasokat sűrített járatokkal, negyedóránként.

• A metróállomásokon legalább három nyelvet beszélő önkéntesek segítenek eligazodni az olimpiára érkezetteknek, ám mindenki örömmel veszi, ha ismeretlen nyelven információt kérő vendégünkek kedves utasaink is segítenek.

• A jegyek és bérletek ellenőrzését az olimpia idejére felfüggesztettük, ám kérjük utastársainkat, hogy ezen idő alatt is ugyanolyan lelkiismeretesen használják tömegközlekedési eszközeinket, mint máskor.

SZÉKELY ÉVA: Nézze, az esélylatolgatás mindig hálás feladat annak, aki hallgatja, de nem annak, aki csinálja.

SZŰCS FERENC: Hogyne, ezt értem, de ritkán adódik alkalom arra, hogy hazai pályán elemezzük olimpikonjaink várható szereplését. Nemcsak az EMK TV, hanem a Magyar Televízió nézői is rengeteg időt fognak eltölteni készülékeik előtt, ha már egyszer nem férnek be a stadionokba és más helyszínekre.

SZÉKELY ÉVA: Ezt értem, és méltányolom is, de cserébe azt kérem a nézőktől és a szurkolóktól, hogy ne feledjék: ezek a gyerekek hihetetlenül sokat dolgoztak és szenvedtek azért, hogy eljussanak idáig. Nem méltó munkájukat és álmaikat találgatások, fogadások és a túlzott remények szintjére lehúzni.

SZŰCS FERENC: Minden nézőnk nevében ígérhetem, hogy nem fogjuk számonkérni az eredményeket. De magánál, az Úszó Szövetség elnökénél avatottabb szakértő nem vázolhatja fel, hogy mégis mire számíthatunk úszóinktól.

SZÉKELY ÉVA: Érmekre.

SZŰCS FERENC: Beszéljünk konkrétumokról, jó?

SZÉKELY ÉVA: Beszéljünk.

SZŰCS FERENC: Ki mással kezdhetnénk, mint Erőss Szilviával. Száz hát?

SZÉKELY ÉVA: Szilvia már most egynullahéten belül úszik, semmi okát nem látom annak, hogy ne ússza meg akár az olimpiai csúcsot.

SZŰCS FERENC: És a világcsúcs? Benne van az egynullahategészhat is? Az is benne van Szilviában?

SZÉKELY ÉVA: Ez már spekuláció, és maga is, meg mindenki tudja, hogy azt nem szeretem csinálni. Spekulálni.

SZŰCS FERENC: Ezt a választ vártuk. És ugye Johnnyban is benne van az aranyérem?

SZÉKELY ÉVA: Ne rakjunk túl nagy terhet Johnny vállára…

SZŰCS FERENC: Pedig elég széles.

SZÉKELY ÉVA: Az nem kérdés, ahogy az sem, hogy Johnny munkája és eredményei valóban több mint ígéretesek, csakhogy a kétszáz vegyes pokoli futam. Mert lehet, hogy Johnny reggel, akár álmából is felkeltve kettőtizennégyen belül úszik, és ha nagyon odafigyel, akkor a kettőtizenhárom sem okoz neki gondot, de előre ne osszunk aranyérmet senkinek se.

SZŰCS FERENC: Még akkor sem, ha Johnny pár év alatt a legígéretesebb és legeredményesebb férfi úszónk lett? Ha sorra zsebeli be az aranyakat országos bajnokságokon? Végre nemzetközi versenyen is magyar színekben indulhat, hiszen megvan a magyar állampolgársága, és benne van a kezében az olimpiai arany legalább egy számban, ha nem kettőben, mert ahogy hallottuk, Johnny egyszer edzésen már bekukkantott kettőnullakilenc alá is kétszáz pillén, ami…

SZÉKELY ÉVA: Félbe kell szakítanom. Az edzés, az edzés. Az felkészülés. Gondolom, magával is előfordult, hogy jobb kérdésekkel készült egy kiváló interjú reményében, mint amilyenre az valójában sikerült.

Részlet az EMK, az Első Magyar Kereskedelmi Televízió Perc-Kiló-Méter című sportműsorának 1968. augusztus 6-i adásából. Kérdezett: Szűcs Ferenc szerkesztő, sportriporter; válaszolt: Székely Éva olimpiai bajnok, a Magyar Úszó Szövetség elnöke.

EGY

Noha mindenki pontosan tudta, mi történt, senki sem tudta, pontosan mi történt. Én sem. Sőt, én a legkevésbé, mert vajmi kevés értelme volt annak, aminek péntek délután több száz emberrel együtt szemtanúja lehettem.

Feszengtem, jóllehet nem ez volt az első alkalom, hogy ebben a páholyban ültem, mégis úgy éreztem magam, mint egy betolakodó. Bizonyos értelemben az is voltam, hiszen a páholyt nem nekem építették, hanem a paralimpikonoknak és a szervezőknek. Milla szervező volt, nem is akármilyen befolyással, s míg ő magától értetődőnek tartotta, hogy meghív maga mellé, én nem tartottam tisztességesnek, hogy ott ülök a kellemes, árnyas páholyban. Lent kellett volna izzadnom a többi nézővel együtt a lelátón, lent kellett volna üvöltve biztatnom az úszóinkat, de Milla ragaszkodott ahhoz, hogy mellette a helyem, s azt már megtanultam, hogy amennyiben Milla ragaszkodik valamihez, akkor ahhoz – anyám kifejezésével élve – „foggal-körömmel ragaszkodva van, fiam”. A Margit-szigeti sportuszoda ötvenméteres medencéjének eredeti nézőtere lehetetlenül kicsi volt, így a szervezők könnyűszerkezetes lelátót építtettek állítólag néhány orosz mérnök informális segítségével, mert a tartós dolgok összerakásához ők értenek a legjobban, noha a szétszerelés megint más kérdés volt, de ott még nem tartottunk, csak az úszóselejtezők harmadik napjánál, az olimpia első hetének végén, és a nézőtér akkor is csurig lett volna, ha nincs tele magyarokkal az összes futam.

– Az ötvenméteres férfi hendikep hátúszás elődöntőjének győztese Roberto Marson, Olaszország! – harsogta a hangosbemondóból egy lelkes fiatalember. Marsont éppen akkor segítették ki a medencéből, s miközben intésre emelte kezét, olyan mosolyt villantott a nézőkre, hogy szinte hallottam a többezer női sóhajt, Millát is beleértve, aki tekintetét az úszóra és a vízre szegezte, s hosszú ujjaival a haját csavargatta. Az úszókat körbevették a segítők, akit kellett, kerekesszékbe segítettek, a dél-afrikai Nel nevű óriás viszont egy házilag készített kiskocsira ült fel, úgy tolták ki. Ő integetett a leglelkesebben, pedig az ideje alapján nem jutott be a középdöntőbe. A nézők gyorsan megtapsolták, aztán minden tekintet a vörös téglás épület széles lépcsőjének tetején álló ajtókra szegeződött.

Sokan csak a következő futamért jöttek ki, de nem mindenki drukkolni jött.

– Készüljenek, uraim és hölgyeim, készítsék kezüket és torkukat, mert pillanatokon belül a vízbe veti magát a magyar csapat legígéretesebb úszója, akitől mit várunk? – rikkantotta a lelkes fiatalember a hangosbemondóba valahol a lelátó tetején.

– A-ra-nyat! – bömbölte a közönség. – A-ra-nyat!

– Nem kis súlyt raknak a srácra – súgtam oda Millának, de ő úgy hessentett el, akár egy pimasz húslegyet. – Én nem örülnék neki.

– De őt meg ez spannolja, Albert! – felelte Milla, majd kerekesszéke karfájába kapaszkodva kinyomta magát, hogy jobban lássa Ike „Johnny” Wilkersont, minden nő álmát, a magyar csapat legnagyobb éremesélyesét, amint kilép a lengőajtón, orrán Ray-Ban napszemüveggel, s orra alatt akkora mosollyal, hogy egy kétszemélyes sátrat is felverhettek volna az árnyékában. Mögötte és mellette a futam többi résztvevője sétált le a lépcsőn – egyikük sem volt alacsonyabb vagy véznább Ike-nál, és a szurkolók, főleg a lányok, úgy sikítottak, mint pár éve a Beatles koncertjén. A rendezők minden részrehajlás nélkül vezényelték az eseményeket, így délután háromnegyed négy előtt pár perccel a kétszáz méteres pillangóúszás első középdöntőjének összes résztvevője rajtkőhöz állt. A hangosbeszélőben a lelkes fiatalembert felváltotta egy ismerős hang:

– Szép délutánt kívánok a szurkolóknak ezen a csodás eseményen! Szurkoljunk együtt Johnnynak, drukkoljunk érte együtt! – kiáltotta Szepesi a mikrofonba, mert a sportrádió ezt az eseményt is élőben közvetítette, ahogy az olimpia minden egyes eseményét. Még a rendőrségen is megcsappant a testület létszáma, többen beteget jelentettek, és nem egy kollegáról hallottam, hogy hajnaltól késő estig a tévé és a rádió előtt ül felváltva, hol nézve, hol pedig hallgatva a különböző sporteseményeket.

– Johnny! Johnnyyy!!! – sikoltották a lányok, ám a versenybírót ez sem hatotta meg, s intett a versenyzőknek, akik odaléptek a rajtkő elé. Ike a négyes előtt állt, ami a legjobb időt jelentette, és ez volt a legkevesebb, amit elvártunk tőle. Néztem az alig húszéves fiút hatalmas vállával, hosszú kezével, sima és izmoktól duzzadó mellkasát, és közben azt figyeltem, vajon megremeg-e. Így vagy úgy, de egy ország követte minden egyes mozdulatát, és ez olyan teher, amit nemcsak elviselni, hanem letenni is nehéz. Ike arcán azonban csak a koncentráció látszott, beletúrt szőke hajába, a bíró belefújt sípjába, és az úszók felléptek a rajtkőre. Szepesi a népet csitította, a versenyzők felvették pozíciójukat, ki előrébb állt a kövön, ki kicsivel hátrébb, kezüket testük mellett tartva előrehajoltak, ki jobban, ki kevésbé. Johnny tekert egyet a nyakán, s hagyta, hogy mindkét karja előrehulljon, majd ő is hátrahúzta őket.

Elhangzottak a vezényszavak, a bíró a sípjába fújt, és a nyolc úszó egyszerre vetette magát a víz acélsima felszínére. Johnny mintha egy kicsit lemaradt volna, de amint azt Szepesi és Halassy Olivér a szánkba rágták: inkább egy tizedmásodperc hátrány, mint kiugrás.

A többiek feje már kint volt a vízből, ami habosan forrt körülöttük, amikor Johnny még mindig nem emelkedett ki. Arra gondoltam, hogy ez valami új taktika lehet: kicsit többet úszik víz alatt, és majd fejhosszal a többiek előtt bukkan fel.

De Johnny nem bukkant fel.

Ahogy a habok és a hullámok elültek, az egész nézőtér egyszerre hallgatott el, akárha lekapcsolták volna a rádiót.

Én sem értettem, mi történik. Láttam, de nem értettem.

Johnny sávja üres volt, az úszónak nyoma sem volt a többiek előtt.

A medence alján hevert mozdulatlanul.

Láttam már mésszel oltott holttestet. Láttam már golyószaggatta mellkast, pépesre vert arcot, késsel szitává szabdalt hasfalat, néztem már szembe, amelyet vérpöttyökkel vörösre festett a fulladás, fogtam már kezet, amelyhez nem tartozott test, de a medence alján heverő fiatal úszó látványa mélyen megrázott.

Nyeltem egyet, karom libabőrös lett, és felálltam.

– Albi? – kérdezte Milla. – Albi? Mi történt?

Megráztam a fejem.

– Nem tudom, Milla. Johnny… Johnny a medence alján fekszik.

– Emelj fel! – szólt Milla. Vannak pillanatok, amikor nem érdekli, hogy ki milyennek látja őt. Lehajoltam, és kiemeltem a székből, de senki sem figyelt ránk. A futamot ekkor már leállították, a medence túlsó végében a fordulni készülő úszók elé önkéntes segítők tartották be a kezüket. A versenyzők lihegve és zavartan álltak meg, az orosz csak törölgette a vizet a szeméből, hogy lásson valamit.

– Tegyél le – szólt Milla megint, és letettem. Előttünk nem volt senki, a páholy az első sorban volt, mindent tisztán láttunk. A medence túlpartjánál rohanva megjelent Csik Ferenc, a csapatorvos, és a vízbe vetette magát. Az orosz és a francia úszó öles csapásokkal szelték a vizet, s mindketten követték Csik Ferencet a medence aljára. Az egykori olimpikon, Csik pillanatok alatt leért Johnny mellé, és a hóna alá nyúlt. Ekkor ért oda a két másik. Csik intett az orosznak, hogy fogja meg Johnny bal karját, a franciának meg, hogy a lábát, ő a fiú jobb karját tartotta, s erőteljes rúgásokkal a felszínre hozták. A medence szélén már ott várakozott a többi versenyző, s úgy kapták ki a vízből Johnnyt, akár a bábut a vízimentővizsgán. Lefektették a földre, Csik mellé guggolt, a rendezők pedig elkezdték a bámészkodókat hátrébb szorítani.

A csapatorvos falfehéren küzdött. Két kezének ujjait összefonta Johnny mellkasán, és nyomott rajta párat. Víz csordult ki az úszó száján. Ekkor intett a gyúrónak, aki odaguggolt mellé. Csik hátrafeszítette Johnny fejét, befogta az orrát, és a gyúróval közösen számolva próbálták a fiút újraéleszteni. Csik tízet pumpált, a gyúró kettőt fújt a szájába.

Már a mentők szaladtak be hordággyal, de Csik nem adta fel, szakadt róla a víz, a gyúróról nem is beszélve. A mentőorvos erélyesen eltolta a csapatorvost, és letérdelt Johnny mellé.

Tudom, hogy képtelenség, de hallottam Szepesi szuszogását a mikrofonban, s a mellettem és körülöttem állók döbbenete úgy telepedett rám, akár egy nyáresti zivatar előtti migrén. A mentőorvos intett két társának, akik felemelték Johnnyt a hordágyra, s az elöl álló idősebb mentőtiszt megtántorodott a súlytól, amint elindultak a fiú nagydarab, élettelen testével.

– Khm, köhöm, kérek egy kis… figyelmet – krákogott Szepesi a mikrofonba. – Borzasztóan sajnáljuk a történteket, Johnnynak jobbulást kívánunk, és… Igen, igen, rendben, ne mondd többet – szólt oda valakinek ideges és fojtott hangon, a mikrofont le sem takarva, majd ismét hangosan folytatta: – A rendezőség fél óra türelmet kér, utána folytatjuk a futamokat. Nagy tapsot a magyar csapat kiválóságának, Johnny Wilkersonnak!

A mikrofonokból ártalmatlan háttérzene hangzott fel, a nézők eleinte bátortalanul, majd egyre határozottabban tapsolni kezdtek, aztán megjelentek a perecárusok hátul, a gyepen, a semmiből hirtelen hosszú sor kerekedett az italpult előtt, s a gyerekek mohón szürcsölték a málnaszörpöt, a Plantát és a Coca-Colát.

Lehuppantam Milla mellé, aki könnyes szemmel bámult maga elé. A páholyunk kiürült, a sportolók és családtagjaik eltűntek, ketten ültünk csak az üres medence előtt.

– A taps olyan, mint halottnak a… – Milla elvörösödve elhallgatott. – Ez ízléstelen volt, Albi, ne haragudj.

– És igaz.

– Meghalt?

Bólintottam.

– De miben?

– Azt majd az illetékesek kiderítik.

Milla kisimított egy tincset a homlokából, karjával egy pillanatra eltakarta a napot. Nyelt egyet.

– Miben hal meg egy ilyen erős, nagy fiú?

Nem feleltem.

– És ő hogy fog versenyezni ezek után? – intett a lelátó délnyugati sarka felé, ahol egy nő ült keresztbe tett lábakkal, kezébe temetett arccal.

– Észre sem vettem, hogy itt van – ráztam meg a fejem.

– Nem elég, hogy elveszíti a szerelmét – kezdte Milla, és a szeme sarkában elkezdett növekedni egy könnycsepp, hogy aztán egyszer csak kibuggyanjon, és lecsorogjon az arcán. – Nem elég… és még akkor ússzon is?

– Szilvia…

– Azt ne mondd, hogy erős lány! – csattant fel Milla, remek alkalmat találva böszmének ígérkező megjegyzésemben arra, hogy kirántsa magát az elkeseredésből. – Odamegyek hozzá.

– Biztos?

– Miért ne? Ismerjük egymást, és nézd meg, milyen… egyedül van. Gyere.

Elkezdtem összeszedni a dolgaimat.

– Képzeld csak el – folytatta Milla. – Holnapután úsznia kell. Mégis hogyan?

– Én…

– Ha azt mondod, hogy a hazája iránti kötelességből, mert ő a másik legnagyobb éremesélyesünk, akkor belelöklek a vízbe!

– Eszem ágában…

– Ne is legyen! Albi, hogyan gondolhatsz egyáltalán ilyesmire. Különben is, hol van a rendőrség?

A lány az üres lelátón felállt, és elindult kifelé, egy pillanat múlva már nem láttuk.

– Mármint rajtam kívül? – kérdeztem.

– Mármint.

– Miért kellene, hogy itt legyenek? – álltam fel, és kinyújtottam a karomat.

– Mi van, ha megölték?

Elég volt Millára néznem, nem folytatta, ellenben megmarkolta a széke kerekét, kioldotta a féket, és megindult a kijárat felé.

– Hazamegyek.

Én azonban csak álltam a medence szélén, a mikrofon reccsent egyet, de nem a buzgó fiatalember rikkantott bele, és nem is Szepesi dörrent, hanem Szécsi Pál búgott fel: – „Ez egy életre szóló játék…” – Beléptek a fúvósok is, a kezdeti lassú tempó gyorsabbra váltott, és Milla akkorát sóhajtott, hogy hátulról is láttam, ahogy emelkedik a mellkasa. Odasiettem hozzá.

– Unod?

– Miért, te nem? – nézett rám, szemében harag csillogott, és jobbnak láttam két lépés távolságban sétálni mellette. – „Budapest, a játékok…” – énekelte tovább Szécsi Pál az olimpiai dalt, amely alaposan megosztotta a közönséget. Mire Szécsi élőben előadta a nyitóünnepségen, a fél ország már kívülről fújta, a másik fele meg füldugó után nyúlt.

A kapun kilépve a fák hűse vett körül minket, ahol a levegőt még az izgatott tömeg sem tudta felhevíteni. A bejárattal szemben, az egyik hatalmas platán alatt egy újságosbódé állt, mellette rozoga kézikocsi, melynek tulajdonosa részegen hortyogott a fa tövében. Odaléptem hozzá, lehajoltam, és megráztam a vállát.

– Rezega.

– Ma nem! – fordította oldalra a fejét.

– Rezega!

– Holnap sem! Ne is kérje.

– Rezega, a szentségit neki, keljen már fel, mert ha nem, akkor a turisták helyett én viszem el a pereceit!

Rezegának több se kellett. A dróttermetű ember felpattant, megtántorodott, még a levegőben elkapta hajóskapitányi sapkáját, és nekitámaszkodva a fa szürkésbarna törzsének alaposan körbenézett.

– Azannyát! – rikkantott fel. – Bejelentést kívánok tenni, fődetektív-felügyelő főúr! Kevesebb a perecem, mint egy órája! Megloptak! Kifosztottak! Rendőrt!

Közelebb léptem hozzá, olyan közel, hogy éreztem semmihez sem hasonlítható leheletét.

– Csak azért, mert veterán, még nem kell hülyének lennie. Ha így folytatja, elveszik az engedélyét.

– Ha a veterán hülye akar lenni, akkor azt csak engedéllyel lehet? – csámpázott a kézikocsijához Rezega. Két spanyol turista kedélyesen rágott egy perecet, az egyikük közben komótosan fotózott.

Nem messze tőlük Millát pillantottam meg. Mozdulatlanul ült a székében, és az újságospavilon elé kitett plakátot nézte. Legyintettem Rezegának, és odasiettem hozzá.

– Most mi lesz? – kérdezte a plakátot bámulva. „Szilvia és Johnny – az álompár olimpiai álmai” – hirdette a Modern Nő címlapja. A fotón egy komoly tekintetű, északias szépségű lány karolta át a szőke, csibészes mosolyú Johnny nyakát.

Kicsivel hátrébb egy sudár fiatalember a párjával szintén a plakátot nézte, amikor melléjük lépett egy még magasabb, még sudárabb fiatalember, és a fiú fülébe súgott valamit. A fiú szája széles mosolyra húzódott, maga felé fordította a lányt, és öblös hangon így szólt: – Van isten. Megdöglött a rohadék!

A lány úgy nézett rájuk, mint a varrónő, akitől most rendelték meg élete első menyasszonyi ruháját. Arca örömtől és szerelemtől sugárzott, ahogy a fiúra nézett, aki elvette barátjától a feléje nyújtott sörösüveget, és így szólt:

– Dögöljön meg minden rohadék. – Azzal a két fiú koccintott a sörösüveggel, én meg amilyen gyorsan csak tudtam, eltoltam onnan Millát.

– Rohadjatok meg a pöcegödör alján – dünnyögte Milla halkan magának, aztán megfordult, és hangosan is megismételte, hogy ne csak a fiatalok, hanem a környéken mindenki pontosan és jól hallja: – Rohadjatok meg a pöcegödör alján!

A srácok egymásra néztek, és vonítva röhögni kezdtek, a lány pedig úgy nézett rájuk, mint két félistenre.