CSÁKI JUDIT

ALFÖLDI

Rajtam nem múlt

© Alföldi Róbert, 2023

© Csáki Judit, 2023

© Open Books, 2023

Borítófotók © Gordon Eszter

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Szaklektor Jászay Tamás

Olvasószerkesztő Kótai Katalin

Képszerkesztő Gordon Eszter

Borítótervező Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-301-0

„Mert hát micsoda egy szakma az, ahol az ember legintimebb érzéseit, dilemmáit, fájdalmait, vívódásait, szégyellni való hibáit és torzulásait rendre sokak szeme láttára mutatja meg, kipakolja a nézők elé.”

Lectori salutem!

Láttam én boldog színészeket meg rendezőket is. A színpadon.

Nem igaz; néha azon kívül is láttam. És nem, a boldog színészek nem olyanok, mint Tolsztojnál a boldog családok: nem egyformák, nem hasonlók egymáshoz. És láttam sok boldogtalan színházművészt, és ők sem hasonlók egymáshoz.

Akár boldog, akár boldogtalan, egyvalami közös mindegyikben: a szakma azonos az élettel. Na jó, ez utóbbi kicsit tágabb kör, belefér a szakma mellé esetleg egy valamilyen család, hobbi, kedvtelés – de szenvedély aligha, mert azt teljes egészében föleszi a szakma.

Az érdekelt, amikor erre a felismerésre jutottam, hogy vajon törvényszerűen így van-e. A színház sajátja-e, hogy rátelepszik mindenre: a személyiségre, a magánéletre, de még az éjszakákra is? Ha valaki sikeres, tehetséges és szerencsés, muszáj-e, hogy súlyos áldozatokat hozzon mindezért?

Alföldi Róbert okos ember; hiába kerülgettem ezt a forró kását, rögtön levette, mit akarok. Jó ez, vagy épp rossz?

„Még egy könyvet írsz az Alföldiről?” Na, ezt a kérdést utáltam a legjobban, pedig kedves ismerősöktől, barátoktól is megkaptam jó párszor. Ugyanis még egy könyvet sem írtam Alföldiről, ellenben az általa vezetett Nemzeti Színházról igen. Ez volt az Alföldi színháza – öt nemzeti év. Amire nagyon büszke vagyok, ugyanis legalább van nyoma, lenyomata annak az öt évnek, amikor ott jó színház volt, vagyis inkább normális színház volt, jó és kevésbé jó előadásokkal, remek társulattal, igazi, fizető és lelkes közönséggel, nyitott házzal.

Ami ott megszületett, azt úgy söpörte el a következő direktor, mintha nem is lett volna: szétvert társulat, kidobott előadások, eltűnt közönség – és rengeteg otromba, rosszindulatú nyilatkozat. De legalább ott az a könyv, nevekkel, évadportrékkal, költségekkel, számokkal.

A fenti kérdést sokaknál nyilván az szüli, hogy Alföldi kommentárokat és kiegészítéseket fűz a nemzetis könyvben az adatokhoz és az én véleményemhez; ettől mintha ketten írtuk volna, vagy mintha róla szólna.

Vagyis: ez az első – és utolsó – könyv, amit Alföldi Róbertről írok, és még ez sem csak róla szól. Szándékom szerint ő van a kép közepén, de körülötte ott a szakma, ami nagyjából lefedi az egész életét és személyiségét, a háttérben pedig ott van a… mi is van ott? Mondjuk, a kultúra, az elmúlt tizensok év megannyi változásával és a hatással, amit a színházra gyakorol. Nem vidám, na.

Nem mintha azt gondolnám, hogy Alföldi személyisége és pályája tipikus jelenség lenne a hazai színházi szcénában. Sőt: nagyon is atipikus, és mint több beszélgetésben is elhangzik, többnyire az ő szájából, sok ezerből egy-kettő-három hasonló ha akad. Majdhogynem paradox, teszem hozzá. Nemcsak azért, mert a különféle celebrangsorokban évek óta őrzi az első – néha a második – helyet, hanem mert a széles körű ismertség, igen, a sztárság nagyon is hatott és hat mind a színészi, mind a rendezői pályára, hogy a személyiségre gyakorolt hatásról itt ne is beszéljek.

Elmondom gyorsan, hogy régóta ismerjük egymást – barátok vagyunk. Nem olyan mindennapos barátság ez, nem hívjuk egymást néhány naponta, hogy ki hogy van; de bajban-örömben ott vagyunk egymásnak.

És a beszélgetés, az sem szokatlan vagy kivételes dolog köztünk. Átjön hozzám, vagy átmegyek hozzá, van kaja vagy kávé, és van idő is, sosem sok és sosem elég, mert a munka szab szigorú határokat.

Így készült ez a könyv is. Laza baráti beszélgetések helyett ezúttal dolgoztunk; én megpróbáltam előre megtervezni, miről essék szó egy-egy alkalommal, aztán persze mindig el-elkalandoztunk. Itt figyelmeztetem a bulvárhírekre éhes olvasót: ilyesmiből aránylag keveset fog találni ebben a könyvben. És ugyanitt hívom fel a szakmai fortélyokra, a színházi alkotás belvilágára kíváncsi olvasót: ilyesmiből nagyon sokat fog találni ebben a könyvben, és a megértéshez biztos használ, ha legalább kicsit kedveli/ismeri a színházat.

Ugyanis magamat is megleptem azzal, hogy mennyire kutakodom a szakmai részletek után. Mit csinál ő mint rendező, ha nem elég jó a színész? És mit csinál mint színész, ha nem elég jó a rendező? Mi van, ha a rendezőnek a próbán épp nem jut eszébe semmi? Mi van, ha a színész attól tart, hogy elszúr valamit a színpadon? Nem sorolom tovább: benne van a könyvben.

Szóval ezért kalandoztunk erre meg arra – és úgy döntöttem, hogy nem is vágok rendet a beszélgetések útvesztőiben. Ahogy nem tüntettem el a beszélgetések stílusát sem, nem írtam át az írásbeli szalonképesség szabályai szerint – aki akarja, „hallhatja” Alföldi hangját. (Vigyázat: olykor csúnya szavak is elhangzottak…)

És megkérdeztem néhány embert, szakmabelit Alföldiről. Egy nagyon egyszerű és egy kicsit bonyolultabb kérdést tettem fel. Érdekesek voltak a válaszaik, bőséges indoklásokkal – remélem, az olvasó is így látja majd. Többeket kérdeztem, mint ahánynak a válaszait olvashatják.

Szerettem volna – ugyan, miért? –, ha némi időrend föllelhető a beszélgetésekben. Hát – nem lelhető föl, így alakult.

Mindjárt az elején bevallom azt is, hogy volt prekoncepcióm – anélkül egyébként neki sem lehet látni egy ilyen munkának. Itt fentebb már nekiláttam eldadogni, mi az, de most belevágok. Az a prekoncepcióm, hogy a beszélgetések révén demonstrálom, hogy aki színházcsinálásra adja a fejét, és még tehetsége és szerencséje is van hozzá, annak esetleg szép és gazdag szakmai élete lesz, és alighanem nehéz magánélete. Mert miként ezt a szakmát nem reggel nyolc és délután öt óra közt gyakorolják, úgy a munka többi aspektusa is természetellenes, de legalábbis fájón elüt attól, amit normálisnak szoktunk mondani.

Ebben alighanem igazam van. De ezek az előzetes feltevések mégiscsak arra valók, hogy megdőljenek; hogy felülírják őket a fontosabb és lényegibb problémák és kérdések. Velünk is ez történt. Ezért aztán az olvasóra hagyom annak a kérdésnek a megválaszolását, amit – szándékosan – nem tettem föl Alföldi Róbertnek.

Megéri?

„Én egy ufó vagyok”

Időutazással kezdem. Ha valaki azt hinné, hogy itt minden 2010 után romlott el nagyon a színházi világban, annak melegen ajánlom – az önreklám szándékát sem nélkülözve – egy, a mából visszanézve gigantikus méretű riportomat a Színház című folyóirat 2001. januári és februári számában az akkori fővárosi igazgatói kinevezésekről, Vajúdnak a hegyek I–II. volt a címe. Még szakmai volt a szakmai bizottság, még volt kulturális bizottsági meghallgatás, volt vita, érvek és ellenérvek, de már voltak különalkuk, háttérmutyik és vacak kitérők. Persze, ha a mához képest mindez egyenesen idillinek tűnne, az sem csak a megszépítő távolság.

Amikor azon töprengtem, hogyan is kezdjük a beszélgetést és a könyvet, eszembe jutott több kézenfekvő kiindulási pont is, de valahogy ez a hajdani igazgatóválasztás nem bírt kimenni a fejemből. Hát akkor legyen így.

Emlékszel az Új Színház igazgatói posztjára beadott pályázatodra és a procedúrára?

Tényleg ezzel kezdjük? Egyébként emlékszem, igen. Márta István igazgatói mandátuma lejárt, és megkeresett Körmendi Feri, a kulturális bizottság elnöke, és Schiffer János főpolgármester-helyettes, hogy pályázzak. Nem könnyen, de belementem.

Érdekes ügy volt ez – és némileg előrevetítette a későbbi modus vivendit. Ugyanis mind a szakmai bizottság, mind a Schiffer-féle tanácsadó kör inkább téged pártolt, aztán mégis Márta Pistát nevezték ki.

De ennél is érdekesebb volt számomra Babarczy László mondása – emlékszel, te idézted a cikkben: „Alföldi szappanbuborék-gyáros. Semmi komolyan vehető stratégiai tevékenység nem áll mögötte. Felszínes divatjelenségek pedig nem határozhatnak meg egy színházat.”

Babarczy okos ember volt, és kiváló igazgatója sokáig a kaposvári színháznak. De nem hiszem, hogy látta volna a rendezéseidet, szóval nem gondolom, hogy a véleménye megalapozott volt.

Én sem.

Az esélytelenek nyugalmával pályáztál néhány évvel később a Nemzetire?

Nem éppen. Beszéltem Baán Lacival – akkor még nagyon jóban voltam vele –, hogy ha bármilyen elvi kifogás van bármelyik politikai oldalon – akkor, ugye, Fidesz-kormány volt –, akkor nem pályázok. És nem volt kifogás. Baán összehozott egy találkozót Halász Jánossal, tök normális volt az egész, és világos lett a beszélgetésből, hogy nincs elvi kifogás. A Halász talán még ki is mondta. Utána én még megkerestem a másik oldalról Lendvai Ildikót, nekik sem volt. Tudni akartam, hogy politikailag el van-e döntve, hogy ki lesz, vagy az, hogy én biztos nem lehetek. Mert akkor nem vágok bele. Szóval föl lett mérve mind a két oldal.

Mondod, jóban voltál Baán Lászlóval. Miért romlott meg a viszonyotok?

Tényleg nagyon jóban voltunk. Amikor a múzeumi negyedet elindította, nagy volt az ellenállás. Volt egy nyilatkozat, György Péter írta, és Baán Laci kért, hogy írjam alá. Mondtam, hogy nem írom alá. És ennek a nem-aláírásnak nem személyes vagy politikai oka volt, hanem az, hogy nekem jobban tetszett volna, és szerintem sokkal észszerűbb és zöldebb és normálisabb lett volna, ha a Liget helyett a Nyugati mögött lévő halott területből csinálnak egy nagy múzeumi negyedet; ráadásul akkor nem lett volna ez az agyrém történet az egész körül, miközben Laci kulturális víziója szerintem nagyon rendben van. És akkor megszakadt köztünk a kapcsolat, mert nagyon megbántódott. De tudod, ő igazán tudja, hogyan kellene a kultúrát kvázi politikusként irányítani. Ha miniszterelnök lennék, tuti, hogy kulturális miniszternek őt kérném föl.

Ez a veszély nem fenyeget. Mármint, hogy miniszterelnök lennél. De Baán tényleg jó lenne kulturális miniszternek. Na. Aztán volt még a Nemzeti előtt a Bárka Színház, ott igazgató voltál. És meghatározó eleme a történetnek, hogy a társulat kért föl igazgatónak. Önkormányzati színház lévén ez egyszerűbb volt, gondolom.

Részben. Mert azért beszélnem kellett a polgármesterrel, Csécsei Bélával. Isten nyugtassa, ő sem él már. Azt mondta, hogy nagyon örülnek, de neki ki kell írni pályázatot. Mondtam, akkor viszont engem ez nem érdekel. A társulat kért föl, tehát vagy kineveznek, vagy nem pályázom. És akkor alapszabályt módosítottak az önkormányzatnál, és kineveztek.

Arra, hogy a városvezető, illetve az önkormányzat kinevezi – sőt, sok esetben meghívja, felkéri – a színháza vezetőjét, sok példa van Európában. És amikor L. Simon sok évvel ezelőtt azt találta mondani, hogy fölösleges a pályázatosdit eljátszani, volt némi igaza. Hiszen ő aztán tudta, hogy tényleg színjáték az egész, vagyis ő politikai önérdekből mondta, vagyis az indítéka nem volt tisztességes.

Vagy éppen igen, hogy ne kelljen színjátékot játszani. Ezt lehetne normálisan is csinálni, van rá példa.

De mint az általános gyakorlat mutatja, nem a normálisan csinálás volt a szándéka, hanem a megmondóemberség.

Ez igaz lehet, hiszen azóta már senkit nem zavar, hogy álságos színjáték van minden pályázatnál. És törvénybe van foglalva, hogy ha nem a mi emberünk nyer, akkor nincs állami támogatás.

Arról beszélgettünk korábban – hiszen nem most beszélgetünk először –, hogy bizonyos hamis állítások nagy nyilvánosságot kapnak, például fent vannak a neten, vagy megjelennek egy könyvben, és mivel nincs mód kiigazítani, attól kezdve ez lesz az igazság. Cserhalmi György például azt mondja egy interjúban, hogy úgy lettél majdnem igazgató az Új Színházban, hogy apád megbeszélte a Horn Gyulával.

Amikor még nem is ismertem az apámat… És akkor én most mit csináljak szerinted? Nem olyan régen volt egy hasonló történetem: Hobo megjelentetett egy könyvet, amiben azt írja, hogy amikor a Faludy-emlékest volt a Nemzetiben, akkor én lenyúltam a pénzt. Azért nem tudtak megcsinálni valamit, mert én annyi pénzt kértem a Nemzeti Színházért meg a gázsimra. És felhívtam őt, hogy miket beszél, mire mondta, hogy „a Fanni mondta”. Mire én, hogy „Laci, ebből semmi nem igaz. Ingyen csináltuk az egészet.” Mire ő, hogy őt ez nem is érdekli. Mire én, hogy engem meg érdekel, mert ott van a könyvben.

2006-ban interjút készítettél néhány nagy művésszel – idős művésszel, így mondom – a pályájukról. Szinte mind meghaltak azóta: Kézdy György, Sinkó László, Gregor József, Jancsó Miklós… Hozzánk tartoznak, ez volt a címe. Emlékszel?

Persze. Megnézted? Nahát! És jó?

Kíváncsi vagy, ez benne a legjobb. De úgy, mint egy kölyökkutya, nem úgy, mint egy riporter. Ja, és három oktávval magasabban beszélsz. És a mondat végén mindig fölkapod a hangod. Ők persze jók, illetve olyanok, amilyenek igazán – és tudod beszéltetni őket, ez jó. Persze sokszor nem azt kérdezed, amit kéne, hanem amiről ők beszélni akarnak, de hát…

…de hát nem vagyok én riporter, és tényleg kíváncsi voltam.

Emlékszel, amikor a Molnár Gál Péter csinált egy ilyen sorozatot? Igazi színészmúzeum volt.

Persze hogy emlékszem, az nagyon jó volt. Most is csinálok ilyen beszélgetéseket, de ezek egész mások.

Miben?

Nagyon mások. Nagyon. A mostaniakból a nagy élményem az, hogy milyen kibaszott mocskos, személyiségölő, életölő szakma ez a miénk. Huszonnégy beszélgetés volt, és szinte az összesnél ez volt az érzésem.

Igen, nekünk is ez lenne az egyik fő vonalunk…

Igen. Vagy az van, hogy valaki ezt tudja és képviseli és elmondja, vagy tudja ugyan, de elfedi.

Figyelj, ezzel pokoli nehéz lehet együtt élni.

Próbálunk. De a személyiség valahogy elvész. Vagyis nem is elvész, hanem valahogy bekebelezi az ember színházi énje. Mintha zavarban lennénk az élettől, ha nem a színházban vagyunk. De tényleg nagyon érdekes szembesülni többször egymás után azzal, hogy mit csinál ez a szakma velünk.

A művészekkel?

Hogy megeszi őket, meg az életet.

Ezen akadtam el én is akkor, amikor Molnár Piroskával próbáltam könyvet csinálni. És akkor, illetve utána írtam neked arról, hogy ezt a könyvet, ami erről szól, szeretném veled megcsinálni. Tudod, hány éve volt ez? Négy. A Covid előtt. Átküldtem neked egy szinopszisfélét. És akkor elmentünk egyszer Rozit sétáltatni, és azt mondtad, hogy szó sem lehet róla. Megértetted, és elhajtottál… Ebben a könyvben muszáj a te portrédnak és életednek benne lenni. Muszáj, ennek bele kell íródni, mint ahogy azoknak az öregeknek is, akikkel gyerekkorodban éltél, ugyanis annak például ezekhez a színészinterjúkhoz meg egyáltalán a te öregekhez való viszonyodhoz, ami a pálya kezdetétől unikális, köze van.

Biztosan.

Tehát benne kell lenni a te életednek és személyiségednek, és azt gondolom, hogy tölcsérszerűen szélesedik ki mögötte a szakma, és az, hogy hogyan változott a szakmai közeg, az, amiben te eltöltötted ezt a sok évet. És amögött még szélesebben kell benne lennie a társadalmi, kulturális kontextusnak. Ami hat a szakmára, és hat rád. És változik, hát persze. Beszéljünk most például a szentesi gimnáziumról?

Nagyon érdekes, mert nem is a gimiről kell beszélni, hanem arról, hogy mindenütt az emberek, ebben az esetben a tanárok fontosak.

Akkor kezdjük korábbról, az általános iskolától. Dunapataj. Említed valahol, hogy ott adott valaki fontos könyveket a kezedbe… Ki?

Az általános iskola igazgatója. Egy sűrű, tömött bajszú ember, egy kun, zárt, macsó férfi, akitől tartott mindenki. Ez egy ének-zenei általános iskola volt, Kodály Zoltán személyesen alapította. Ez volt az első vidéki vagy falusi általános zeneiskola.

Mert addig csak Pesten volt zeneiskola?

Nem, nem, ez nem zeneiskola volt, hanem az általános iskolában a tanrend része volt a zenei képzés, mint egy fakultált zeneiskola… És eszembe jut mostanában, hogy azért eltelt negyven év, amióta végeztem, és valahogy nem gondolják, hogy vissza kéne hívni. Soha semmi gesztus nem jött onnan. Nagyon fura.

Ez már a máról szól.

De húsz éve sem jött. Harminc éve sem. Na, mindegy. Szóval ott fantasztikus tanárok voltak, például Annuska néni, aki az énektanár volt, meg a kórust csinálta, és ott volt Nagy Gyula, az igazgató, ez a tömött, sűrű bajszú valaki. Behívott az igazgatói irodába, valami szavalóversenyre készültünk, és Pilinszkyt adott a kezembe, azt mondta, olvasd hangosan. Az Apokrif volt. Megkérdezte: mit értesz belőle? Mit olvastál? Mi ez a sor? Két évig csinálta ezt velem.

Csak veled?

Igen. És akkor volt egy országos Babits Mihály Vers- és Prózamondó Verseny. Ez az az időszak volt, amikor ezek az amatőr cuccok nagyon mentek, volt minden: színjátszó fesztivál, versmondó fesztivál, néptánctalálkozó, kórustalálkozó. Nagyon intenzív közösségi élet volt. És az országos felnőtt verseny előtt a területi döntőket, vagyis a megyei döntőket a rádió élőben közvetítette. Babits Mihály Sunt lacrimae rerum című versét mondtam, és bejutottam az országos döntőbe.

Ez mikor volt?

Akkor már Szentesen voltam, talán elsős vagy másodikos lehettem. A döntőben az Apokrifet mondtam. És ugyan utolsó lettem, de az egész döntős csapatot, azt hiszem, tizennégy embert elvittek tíz napra Görögországba. Nagy-Kálózy Eszter volt még benne, rá emlékszem.

Akkor voltál először külföldön?

Igen. És a döntőt a tévé közvetítette, a felvétel valahol meg is van. De a lényeg ebben az egészben az, hogy Nagy Gyulának két éve volt abban, hogy én ezen a versenyen Pilinszky Apokrif című versét mondtam.

Mit látott benned vajon?

Nem tudom. Szerintem az érdeklődést. De folytatódik ám a történet. És gyorsan közbeszúrom, hogy én baromi rossz vagyok dátumokban, semmiről nem tudom, hogy mikor volt, még körülbelül sem. Szóval már gimnazista voltam, vagy talán főiskolás. És az történt, hogy a Gyula – nem tudom, miért, nem tudom, hogyan – belekeveredett valami konyaklopási ügybe, vagy nem is tudom pontosan, mibe. Azonnal kirúgták, és asztalos lett. Aztán eltelt szerintem tizenöt vagy húsz év, vagy még több, szóval nagyon sok. Van Kalocsán ez a Kék Madár Fesztivál, amit Lakatos György szervez, a fagottművész. Volt ott egy kiállításom, és azt kértem, hogy a Gyula nyissa meg. Mondták, hogy a Gyula teljesen visszavonult, de én ragaszkodtam hozzá. Úgy gondoltam, jár neki némi rehabilitáció. Nagy dolog volt, hogy elvállalta, mert akkor már évtizedek óta nem jelent meg nyilvánosan.

Beszéltetek is?

Igen.

Büszke volt rád?

Igen, de én is rá. Meg arra is, hogy valahogy valami visszaadódott.

Érdekes, hogy vajon mit látott benned, amikor kis elemista voltál.

Tudod, erről beszélek minden interjúmban. A pedagógusokról. A figyelemről. Te is meglátod.

Igen, meglátom, hogy valaki elüt a többitől. És olyan irányba üt el, ami engem kíváncsivá tesz. Szegedről jöttünk haza éjjel sok évvel ezelőtt. És akkor azt mondtad, hogy amikor nagyon kicsi voltál, úgy érezted, hogy te egy ufó vagy.

Mindig úgy éreztem. Az egész gyerekkorom erről szólt.

Ez azt jelenti, hogy idegennek, oda nem valónak érezted magad?

Igen. Hogy csak úgy odapottyantam.

Mitől jön rá erre egy gyerek? Mert akit nem szerettek, akit vertek, annál értem. De téged szerettek.

Ez nagyon sikamlós téma, mert semmilyen módon nem szeretném anyámat megbántani, mert végtelenül hálás vagyok neki. Csodálom is, mert nagyon nehéz körülmények között, egyedülálló anyaként nevelt fel. De mégis volt valami hiány az egész gyerekkoromban. Valami szeretethiány, azt hiszem. Nagyon érdekes, hogy azt gondoltam, az volt az élményem, hogy az öcsémet nagyon szerette, és úgy nyolc-tíz éve kiderült, hogy az öcsémnek ugyanez volt az élménye, vagyis az, hogy engem szeretett. Most olvastam valahol ezt a beszélgetést két testvér között: „Anyánk minket sose kényeztetett… Nem volt miből. Csak takarékoskodott. A gyöngédséggel nem kellett volna takarékoskodnia.”

Neki, mármint anyádnak azért pokoli nehéz élete lehetett.

Pokoli nehéz élete volt, igen. Egyszer voltam egy ilyen furcsa családállításon, és kiderült, hogy ő meg az anyjával volt ugyanilyen viszonyban. Biztos benne volt ebben az, hogy egyedül nevelt két gyereket, és azt gondolta, hogy neki kőkeménynek kell lennie.

Az öcséd, Szabi apjával sem élt együtt?

Nem. Az ugyan egy házasság volt, de addig tartott, amíg terhes nem lett. És akkor vége lett. De tény, hogy túl sok gyöngédségre nem emlékszem a gyerekkoromból az anyámtól.

Ki ölelt meg téged?

A nagyanyám.

Anyád anyja?

Igen.

Vele együtt éltetek?

Igen. Meg ómamával is, aki a nagyanyám anyja volt, meg a nagyapámmal. Szóval anyámon kívül három öreggel éltünk.

Tehát az anyád együtt lakott a szüleivel és a nagyanyjával. És lett neki ez a két gyerek, akik mindketten a puszta létükkel egy-egy rosszul sikerült kapcsolatra vagy találkozásra emlékeztették.

Ezt én értem, de… mit kezdjek én ezzel? Nem is értettem akkor… Most meg azt mondom, hogy igazán leszarom.

Oké. És anyagilag hogy voltatok?

Nem volt annyira fényes. De enni volt mit, ruha volt, és az, hogy nincs ennél több, nem volt nagy probléma.

Hol laktatok, milyen házban?

Dunapataj, Baross utca 11.

Ez egy parasztház volt?

Nem. Nem parasztház. Van róla fotóm.

Jó, szívesen megnézném. Nem autózunk oda egyszer?

Nem.

Nem akarod látni?

Nem.

Voltak állatok?

Nem voltunk állattartók. Bár kacsák voltak. Kacsákra emlékszem, mert a kiskacsákat mindig a nagyanyám etette főtt tojással. Néma kacsák voltak. Nem hápogtak. Mert kutya volt. Sőt, az első igazán hozzám közel álló lény, akit igazán szerettem, az a kutyám volt. Egy normális községi ház volt ez. Szoros viszony a szomszédokkal.

Anyádnak mi volt a foglalkozása akkor?

Pénzügyi csoportvezető volt.

Ahhoz tanulni kellett.

Igen. Érettségizett.

Akkor a nagyszüleid adtak arra, hogy a lányukat taníttassák.

Igen.

Ők, a nagyszüleid parasztok voltak?

Igen. De nem igazi földművelők, mert a nagyanyám is valami paprikafeldolgozóban dolgozott. Nem voltak földjeink, csak akkor lettek, amikor az anyám férjhez ment a nevelőapámhoz.

Aki a Szabi apja.

Nem. Na figyelj, elmondom. Én egy egyéjszakás kalandból lettem, aztán amikor négyéves voltam, anyám férjhez ment, teherbe esett, a férje lelépett, és megszületett a Szabi. És amikor én tizennégy éves voltam, Szabi meg tíz, anyám férjhez ment az Ács Sándor nevű nevelőapámhoz, és akkor költöztek át ők Dunapatajról Ordasra, de nekem ahhoz már nincs sok közöm, mert mentem Szentesre a gimnáziumba. A nevelőapám főagronómus volt a híres uszódi tsz-ben, és aztán, a rendszerváltás után, amikor a termelőszövetkezetek szétestek, gazdálkodó lett.

De ő tulajdonképpen neked már a szó igazi értelmében nem volt nevelőapád, hiszen nem laktál otthon.

Nem, de ő egy nagyon érdekes faszi volt. Már attól is, hogy a kulák hátterével elvett egy kétgyerekes elvált asszonyt.

Őt vajon szerette anyád?

Biztos. És ő szeretett engem. Nyilván a maga módján. Fogalma sem volt arról, hogy mi az, hogy színház, színész, meg hogy miért akar a gyerek Szentesre menni. De úgy gondolta, hogy mivel nevelőapa, és összekerült egy tizennégy meg egy tízéves vadidegen gyerekkel, mindent megtesz azért, hogy nekünk jó legyen.

És a nagyszüleid mit szóltak?

Ők meghaltak már addigra. Először a nagyapám halt meg, erre emlékszem. Aztán a dédnagyanyám, és aztán a nagyanyám pedig öngyilkos lett.

Ez fura.

Nem fura szerintem. Rákos volt. És tudta, hogy nagyon beteg. És rémisztő kezelésekre járt Pestre. Aztán kiderült, hogy már korábban is megpróbálta. Tizenhárom éves voltam.

Anyádat megviselte?

Meg. De akkorra már elköltöztünk abból a házból. Meghalt a két öreg, és a nagyanyám, az anyám, öcsém meg én egy négylakásos társasházba költöztünk.

És a többiek mit szóltak ahhoz, hogy színész akarsz lenni?

Az egyetlen ember, aki nem nézett hülyének, a nagyanyám volt. A paraszti világnak vagy a paraszti kultúrának a hozzáállása ehhez a furcsasághoz, az egy elfogadóbb viszony volt. A szeretet miatt nem volt kérdőjel, nem volt értékítélet. Lehet, hogy semmit nem értett belőle, de az nem számított. A nagyanyámnak is ez volt a viszonya hozzám, és a nevelőapámnak is. Miközben szerintem két külön bolygón éltünk.

És anyád?

Anyám, az más. Ott már volt ellenérzés. De nem véletlenül mondtam az előbb a szeretetet. A szeretet ugyanis elfogadás.

A nevelőapád még látta, amikor színész lettél, igaz?

Igen, igen.

Büszke volt?

Szerintem igen.

Anyád?

Ez nagy kérdés. Lehet, hogy igazságtalan vagyok anyámmal, de… biztos nagyon büszke, csak soha nem mondta, vagy nem adta jelét. Jó, mindjárt elmondok valamit… Anyám egy darabig járt és nézett engem, a nevelőapámmal. De utána nagyon nehezen lehetett rávenni, hogy jöjjön megnézni. És akkor egyszer azt mondta, hogy Uszódról – ugye, ez a szomszéd falu – jött egy busz, és megnézték a My Fair Ladyt. „Azt mondták, jól nézel ki.” De biztos büszke a maga módján…

Biztos.

És azért ez a paraszti közeg is sokat változott. Régen Dunapatajon vagy Ordason senki nem fagyott meg az árokparton, ha berúgott. Mert hazavitték. Azt hiszem, ma már ez is más.

Anyád most hol él? És hogy él?

Ordason. Ott él az Ibolya nevű húgommal és családjával.

Ibolya?

A nevelőapámmal közös gyerek.

Tehát az anyád részéről féltestvéred, mint a Szabi.

Igen. De nagyon más értékrend, nagyon más gondolkodás. Tényleg nagyon más világ, amihez már nem sok közöm van. A családjával beköltöztek anyámhoz, amikor meghalt a nevelőapám. Aztán valahogy a férje révén egyre több olyan ember költözött oda, akiket én nem ismerek, semmi közöm hozzájuk. Ha én hazamennék a szülői házba, öt vadidegen embert találnék ott. Megkérdeztem anyámat, hogy vegyek-e neki egy házat, hárommillióért lehetne kapni. Mire ő, hogy dehogyis, minden rendben van. Szerintem nem akart szembesülni ezzel a helyzettel. Én meg nem akarok ebben a helyzetben részt venni, és nem akarok beleszólni sem. Pár éve, még a Covid előtt Szabi mondta, hogy menjek le velük karácsonyra. Hát mentünk. Fél egyre volt megbeszélve, ebédre mentünk, odaértünk negyed egyre. És az volt az első mondat, hogy ugye, nem baj, hogy mi már ettünk. És akkor úgy döntöttem, hogy én ezt nem szeretném, mert nagyon felzaklat, és fáj. Persze, biztos nekik is fáj, hogy én milyen vagyok, és nem biztos, hogy egyetértenének azzal, amit most elmondtam.

És a Szabi?

Ő sokkal rendesebb gyerek. Az öcsém csodálatos ember. Nagyon-nagyon szeretem.

Ő még mindig Kecskemét mellett lakik, igaz? Kutyákat tenyésztett.

Igen, de már nem kutyázik, mert nő a két kislánya, és azokat fuvarozzák Nórival, a feleségével ide-oda, különóra meg minden. Nagyon rendben lévő, nagyszerű emberek és nagyszerű család. Azt hiszem, már kezd elegük lenni nekik is a vidékből. Mi nagyon jóban vagyunk, jönnek állandóan, hozzák a lányokat most korcsolyázni, néznek mindent a színházban, engem is, persze.

Szabi ismeri az apját?

Hát ez is egy érdekes történet… Az apja egyáltalán nem törődött vele. Aztán amikor én tizenhat-tizenhét éves lehettem, és történetesen éppen otthon voltam, megjelent. Hogy megismerkedjenek. Neki akkor kempingjei és szállodái voltak, és megkérdezte, hogy Szabi elmenne-e vele tíz napra. Én rábeszéltem, hogy menjen. Aztán három nap múlva hazajött, hogy őt ott csak ugráltatják meg dolgoztatják. És eltelt vagy húsz év. Szegedről jöttem épp haza éjszaka, valami előadás után, amikor hív Szabi, hogy nem fogom elhinni, mi történt. Jelentkezett az apja, és elmondta, hogy meghalt a felesége, meghalt az anyja, nincs gyereke. És üzletet ajánl neki. Van egy komoly vagyona, és ha Szabi havonta egyszer meglátogatja, meg ha beteg lesz, akkor gondoskodik róla, akkor ráíratja a vagyont. Nem szeretetet kért, hanem egy korrekt ajánlatot tett a fiának.

És Szabi?

Így tett. És amikor az apja beteg lett, odavette magához, épített neki egy szobát, fürdőszobát. Ápolták, szépen bántak vele, és amikor meghalt, rájuk hagyta, amije volt.

A te apádról mondott neked valamit az anyád, amikor kicsi voltál?

Annyit, hogy Alföldi Albertnek hívják, és hogy ő az apám, de nem kíváncsi ránk.

De arról, hogy mi történt?

Én azt nem kérdeztem részletesen, mert egy kisgyerek nem kérdez részletesen, és ezt olyan hitellel mondta, hogy elfogadtam. Fenébe, ez meg mennyire már a gyerek tiszteletéről szól. Hogy nem hazudunk neki.

Igen, ez ebben a helyzetben szerintem is korrekt válasz. Apád elismerte, hogy ő az apád, a nevére vett.

Állítólag apasági per volt. Arra én nem emlékszem. Valami rémlik, hogy megszúrták az ujjamat.

És apád egyáltalán nem volt rád kíváncsi, vagy csak anyádra nem volt kíváncsi?

Szerintem rossz emlék voltam. Az egész egy rossz emlék volt.

Mikor ébredt föl benned először, hogy megismernéd? Emlékszel?

Emlékszem, Felsőtárkányban voltam táborban. Tizenvalahány éves voltam. Még nem gimnazista. És voltak a táborban csajok Hajósról. És ők elkezdtek nekem arról beszélni, hogy pont olyan vagyok, mint a Berci bácsi. Apám ott nagy ember volt. Mindenki ismerte. A művelődési házat vezette Hajóson. Az én későbbi kollégáim, Törőcsiktől Sinkón, Kállain át mind apámhoz jártak fellépni. Az Edda is ott koncertezett először. Szóval az Alföldi Berci, az egy fogalom ott a környéken. A Mariék, Törőcsikék annyira ismerték, hogy Hajóson vettek pincét. Hamarabb ismerték az apámat, mint én. És amikor engem megismertek, összeállt a kép.

Hasonlítasz rá?

Igen, nagyon. Amikor a csajok a táborban ezt mondták, akkor én azt feleltem, hogy persze hogy hasonlítok rá, hiszen ő az apám.

Ez titok volt ott?

Nem.

Apádnak ott volt felesége, családja?

Nemhogy felesége volt, de van egy nagyjából két hónappal fiatalabb húgom. Együtt volt terhes a két nő. Mesélte a Magdi, apám felesége, hogy együtt tolták a védőnőhöz a gyerekeket, hiszen a faluban csak egy védőnő volt. Ez Dunapatajon volt. Hogy az apám miért ment el Dunapatajról, azt még nem tudom. És akkor a lányok a táborban nem hitték el, hogy ő az apám. Azt mondták, ha így van, írjak neki egy képeslapot. Írtam. Valami olyasmit, hogy „Itt vagyunk Felsőtárkányban, szeretettel, fia, Róbert.” És erre nem reagált.

Aztán többé nem kerested?

Nem.

Ott hány gyerek volt?

Három. Egy bátyám és két húgom. A bátyám, szegény Berci két éve vagy mennyi is már, egy súlyos betegségben meghalt.

Mikor döntöttél úgy, hogy mégis megismernéd apádat? Vagy ő döntött úgy?

Nem. Aliz döntött úgy, a legkisebb húgom. Mint a mesében: ott is a legkisebb királyfi száll szembe a hétfejű sárkánnyal. Aliz megjelent a Pesti Színházban, ahol aznap este játszottam. Illetve nem is jelent meg, sokkal finomabban csinálta.

Ő vajon honnan tudta?

Figyelj, mindenki tudta, mindenki mindent tudott. És nemcsak akkor, amikor már színész lettem, hanem korábban is. Hiszen kiskamaszként én már mindenfelé nyüzsögtem, versmondó verseny, színjátszókör, minden. És hát nem éltünk messze egymástól.

Megbeszélte vajon apáddal, hogy megkeres?

Nem. Valami olyasmit mondott, hogy ő leszarja, hogy mit csináltak a szüleink, ha neki van egy ilyen bátyja, akkor ő kikéri magának, hogy nem ismeri.

Aliz mit csinál?

Az Európai Bizottságnál dolgozik, a Věra Jourová csapatában.

Szóval bement a Pesti Színházba azzal, hogy a húgod…

Nem, mondom, nagyon szépen csinálta. Írt egy levelet, azt otthagyta a Pesti Színház művészbejárójánál, hogy itt ülök az Anna presszóban. Alföldi Aliz vagyok, a húgod, ha gondolod, akkor gyere ide, és igyál egy kávét. Aztán elmondta, hogy látott engem bemenni a színházba, aztán látott kijönni, és az nagyon hosszú idő volt.

Te meg…

Odamentem, és nagyon örültem.

És azóta is jóban vagytok?

Azóta mindenkivel. Mert aztán ő hazament, és elmondta, hogy engem megkeresett. Apám meg hagyott egy üzenetet a Vígszínház titkárságán, hogy ha gondolom, keressem meg.

Ez kevésbé elegáns, mint az Anna presszó…

Persze. Aztán találkoztunk a Tabáni Kakas Vendéglő előtt, esett a hó, és bemutatkoztunk. Alföldi Albert, Alföldi Róbert.

Azért ez nem egyszerű. Tudod, én is tizennyolc voltam már, amikor megismertem az apámat, és hát eltartott egy ideig, míg megszerettem, bár aztán nagyon.

Nekem meg nagyon gyorsan ment. Nagyon. Mindenki azt kérdezi, hogy ez hogy lehetett? Amikor az apám az ismeretségünk legelején elkezdett nyökögni, mintha valamit meg akarna magyarázni, akkor mondtam, hogy figyelj, baszd meg, azt nem fogod tudni kidumálni, hogy ez miért így történt. Nem tudsz nekem olyan mondatokat mondani, amire én azt felelhetném, hogy jaj, milyen igazad volt! Tehát hagyjuk ezt a francba! Az ember mégiscsak kíváncsi, hogy ki az apja, vagyis nézzük meg inkább, hogy ki a másik.

Azt hiszem, annak idején én is hagytam a francba az oknyomozást…

Bennem tényleg nem volt semmi indulat. Semmi. Az anyám pedig kurva jól reagált erre az egészre. Mert természetesen, amikor üzent az apám, akkor beszéltem anyámmal, hogy mit szól ehhez.

Mit mondott?

Annyit, hogy hála istennek.

Képek jegyzéke

10–11. o.: Madách Imre: Az ember tragédiája (Alföldi Róbert, Pap Vera, Szarvas József; Nemzeti Színház, 2002) © Katkó Tamás

Tartalom

Lectori salutem!

„Én egy ufó vagyok”

„Nehéz ember, de komoly művész” (Nánay István)

„Lehet, hogy sok alatta a réz”

„Kiszorítás folyik, igen” (Fodor Tamás)

„Jé, te tudsz rendezni!”

„Mindennek ára van”

„Művész, idegesítő hibákkal és nagy erényekkel” (Ascher Tamás)

„Nem bírsz nélküle élni”

„Mint a vadszamár, csinálta mindenki, amit kért”

„Minden gondolata elülső” (Gabnai Katalin)

„Ez mostanában elkezdett izgatni”

„Nem csinálnám másképp”

Köszönöm…

Függelék

Alföldi Róbert színházi szerepei

Alföldi Róbert rendezései

Képek jegyzéke