F. VÁRKONYI ZSUZSA

Béke volt

© F. Várkonyi Zsuzsa, 2023

© Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Nádor Zsófia

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-376-8

ELSŐ FEJEZET

Arra ébredt, mintha Julis néni az előszobában beszélt volna valakihez. És egy férfihang válaszolt volna. Lehet, hogy csak álmodta. De az ajtó csukódása is rémlik. Az is lehetett álom. Világosodik. Vagy sötétedik?! Mintha az idő – mint egy vonat – elment volna mellette. Jó lett volna valami támpont, pedig nem kívánkozott vissza semmilyen ritmusba. Mozdulatlanul feküdt, semmi se változzon. Abban biztos volt, hogy valamin túljutott, ami rossz volt. De csak ennyit érzett, meg hogy lázas. Szapora légzése már inkább csak lusta felületesség volt, menedéket adott, jogot a mozdulatlansághoz, kín és kapkodó igyekezet nélkül.

Mikor jön be Julis néni? Jó lenne biztosan tudni, hogy itt van. Csak ne kelljen megmozdulni. Kedd lesz, vagy szerda? Vagy csütörtök? Ki kellene nyúlni a naptáras órájáért, ott van a kisasztalon. A fejét felemelte, hogy megnézze, tényleg az óra fekszik-e ott. De ez elég is volt. A karját már nem mozdította. Fázni kezdett. Megy le a láza. Vagy fel? A kórházban két-három tizednyi tévedéssel bárki hőmérsékletét megállapítja. Saját magán nincs mivel éreznie a lázat. Julis néni tegnap (vagy mikor?) azt mondta Sanyinak, egész nap alig ment a láza negyven fölé. Akkor miért nem emlékszik a napokra? Sanyi mindent Julis néninek mond. Pedig ő is érti a beszédet. A Julis néniét legalábbis. Sanyit egyszer tényleg nem értette. Milyen furcsa. Mint amikor elcsavarják a tévé hangját. Csak valami recsegés jött át. Erőlködött, hogy megértse. A száját figyelte, mint a süketek. És akkor, mintha egy másik csatornáról jönne, Julis néni hangja úszott be. Odafordult, és Julis néni tényleg ott volt. „Ezt a keveset még igya meg, Angyalom!” Mit magyarázhatott előtte Sanyi? Milyen egyszerű egy nő hangja! Mennyivel egyszerűbb! Igya meg, Angyalom, igya meg, Angyalom…

„Drága Életem”, mondaná Klára. Anya meg: „Na, te ló!”

„Ezt kedvességnek szánta?” Klárának ebben nem volt igaza. Anya ezt tényleg mindig kedvesen mondta, s hozzá sután borzolt is egyet Zoltán haján. Egész biztos, hogy ilyenkor több szeretetet érzett, mint amennyit ki tudott mutatni. Klára visszakozott, de nyilván csak az ő kedvéért. Még magyarázkodott is: „Persze, vannak gyerekek, akik annyira felnőttek, hogy a saját anyjuk sem meri babusgatni őket.” Nagymamának mégis volt mersze. És nem is kapott kosarat. De ezt Klárának nem mondta. Tudta, úgyis.

Ma felhívja Klárát. Egy hete már, hogy nem beszéltek? Pénteken volt fenn nála. De messze van az az óra! Kinyúlt érte. Mint az izomláz. Szerda van. És fél öt.

– Zoltikám, mondj egy jó agysebészeti könyvet! Kettőt. Mert magyarul sem ismerem a terminológiát. De rövidet, mert két hetem sincs rá, és addig még ezer más munkám.

– Kinek fordítod?

– Konferencia lesz! Ó, ha csak egy cikk lenne… Rómába megyünk! A Huszár nem hajlandó más tolmácsot vinni, meg be kell dolgoznom majd szinkronként is. De nem bánom! Pedig mondtam neki, hogy egész életemben legfeljebb két agysebészeti cikket fordítottam… Miért lenne korai? Dehogy korai! Gerber Laci megengedte, megkérdeztem! Tyúkapó, hagyd abba a kotkodácsolást! Jaj, édesem, két hónapja már, hogy műtöttek. Ki emlékszik már arra!

Zseniális. Klára egyszerűen zseniális. Ő meg… Ha akkor a telefonban, februárban, kicsit erőszakosabban faggatja, Klára talán elmondta volna. Vagy legalább adott volna egy jelzést. És akkor az egész nem olyan csúfosan mellbevágó.

– Gyere ide, amint tudsz. Szükségem van rád.

Ilyet másfél éve nem hallott tőle, de érezte, hogy most sincs minek örülni.

– Mi baj van?

– Kérlek, Zoltánka, gyere minél előbb!

De hát ők nem szoktak egymással erőszakoskodni. Rossz volt az a félóra, amit még a kórházban kellett töltenie, és nagyon rossz volt útközben. De kibírható. Mert ilyen rosszra nem számított. Igaz, Anyánál sem. Anyának akkor négy hónapos volt a diagnózisa, és már alig volt valami hátra.

– Van egy pozitív szövettanim – dobta oda igazi klárás grimasszal.

És biztos, hogy abban a pillanatban nem várt mást, mint a megszokott csitítást: „Üljünk le. Nem lesz semmi baj. Mutasd a leletet. A legjobb kollégához viszlek.” És ezt nem tudta ő nyújtani! Miért nem hagyta őt Klára felkészülni? Igaz, honnan tudhatta volna, hogy ő már félig ki van belezve? Hogy megtántorodik majd. Hogy nem hiszi. Az egész egy rossz vicc. Ilyen egybeesések nincsenek!

– Hol van az a papír?

Eszelősen szaladt a szobába. Hátranézett, Klára lassan jött utána, és fürkészte az arcát. Nem ehhez volt szokva Zoltántól.

– Jól van na, csak nem patkolok el azonnal!

– Hol a lelet?!

Klára odaadta.

– Miért nem szóltál az elején?

– Gondoltam, vaklárma. De azért még ne vess rám keresztet!

– Hülye! …Nézz oda: néhány sejt! Meg kell tőle szabadulni! Azonnal! Holnap reggel bejössz velem. Csomagolj össze, ott alszol nálam. Délre meglesz a műtéti terminus.

Ettől kicsit megnyugodott. Beült Klára mellé a nagyfotelba, csöndben, összeölelkezve ültek. Ez volt régen is a közös fotelük. Azon kapta magát, hogy tekintetével emlékezetébe akarja vésni a szobát. Sok perc után mondta Klára:

– Neked valami más bajod is van.

Zoltán megrázta a fejét. Hallgatott, csak az ujjait mozgatta meg Klára hajában. Nem, anyánál nem így kezdődött. Anya el fog menni, de Klára nem mehet el.

– Nem tudod mondani?

– Nem lesz semmi baj, időben vagyunk – felelte.

Annyira gyalázatosan gyenge nem lehet, hogy őt kelljen vigasztalni.

– Tudod, hogy velem így nem szabad bánni… mint egy invalidussal… még ha az lennék is… Zoltánkám, beszélj már!

– Ne haragudj.

– Miért haragudnék? Amikor beléptél, láttam már, hogy magad alatt vagy. És hónapok óta alig hívtál.

Amikor megtudta Anya diagnózisát, első gondolata az volt, hogy Klárát kellene felhívni. Mi tartotta vissza? Pedig nemigen szoktak megérzései lenni. Egyszerűen nem tudta elképzelni, hogyan mondja el Klárának. Azóta csak bujkált előle. Akkor már épp lejárt az az év, amit Klára észhez térésére szánt, és várta a pillanatot, hogy újra megközelíthesse. Tudta, hogy jókor kell lépnie, és hibátlanul, mert nincs több dobása. Hát, Anya betegségével ehhez minden normális feltétel megszűnt. Délutánonként ült az ágya mellett, a piszkos kórházban a város túlsó végén, és magában beszélgetett vele, mert neki Anyával másként sosem sikerült.

– Mondd el… nem csak az életbe vágó dolgok fontosak… Zoltikám…

– Semmi, édesem, minden jó lesz.

– Persze. De azért lehet engem még használni! Azt hiszed, én már soha többé nem akarok mással foglalkozni, mint ráksejtekkel? Mindennel akarok! Ha három hónapom van hátra, akkor is elmegyek még Párizsba meg a Kassai sörözőbe, és még ötször megnézem a Nem félünk a farkastól-t.

Zoltán ezt nem bírta hallgatni. Felugrott. Istenem, hogy lehetett ennyire gyenge! Egy pillanatra Klára is megriadt. Aztán azzal a komoly, magabiztos tekintetével Zoltán szemébe nézett:

– Te valakit elvesztettél.

Zoltán tett néhány lépést a szobában.

– Anyám beteg – nyökögte alamizsnaként, de rögtön érezte, hogy máris túl sokat mondott.

– Meg fog halni?

Kész. Mindent tud.

– Mennyi ideje van hátra?

Hogy lehet ennyire mazochista? Pedig Klára nem is az. Vagy ez csak a józansága? Pedig Klára mer félni. És őelőtte nem is szokta szégyellni.

– Mi baja…? Ugyanez?

Akkor odahúzta magához, hogy Klára arca belesüppedjen az ő pulóverébe, mellébe:

– Nem tudnád egy kicsit becsukni a szádat?

De jól van. Teljesen jól.

Gerber Laci már az első vizsgálat után azt mondta, hogy az a pár milliméteres szövet, amit kórosnak lát a méhnyakon, nem okozhatta azt a nagy vérzést. Szerencsés, hogy véletlenül jelzett valami, és ezt kikapni teljes biztonsággal is gyerekjáték. De azért majd meglátjuk felnyitva. Műtét közben kijött Zoltánhoz. Semmi újat nem lát, kétszer három milliméterről van szó. Nem akarja ő eldönteni, hogy nagyműtétet csináljon-e belőle. Zoltánnak kellene döntenie?! Honnan tudná ő megjósolni a kockázatot? És van-e egyáltalán felhatalmazása? Ha nincs, akkor kinek van? Lehet itt egyáltalán jól dönteni? A tévedésnek a túlbiztosításos oldalon is rettenetesen nagy az ára.

– Szereted a feleségedet? – kérdezte végül Zoltán.

Laci bólintása meggyőzően hatott.

– Akkor dönts úgy, mintha róla döntenél…

Gerber Laci ismét bólintott, majd újra eltűnt a műtőben. A kisműtétes változathoz – Zoltán úgy érezte – túlságosan sok idő telt el, mire Laci előbukkant. Nem is készült semmit sem kérdezni, biztosra vette, hogy Laci kivett mindent. Ezen jólesett volna sírni, de jó fél órája azzal kötötte le magát, hogy papagájként mondogatta magában, hogy Klára élni fog, és ez kellően eltompította a reakcióit. Laci értetlen arccal állt meg Zoltán előtt:

– Na mi az, te fáradtál el? Gyönyörű kézimunkát csináltam nektek! Nem lesz vele gondotok, akármit csinálhattok.

De Zoltán agya tényleg eltompult ez alatt a másfél óra alatt, és amíg Laci nem mondta ki a bűvös „méhszájplasztika” szót, nem hitte, hogy jól érti, miről van szó.

– Meddig fog aludni?

– Még jó egy órát… Elmész?

– Igen, addig futok. Az alkoholt sajnos nem bírom.

Előtte azért bement Klárához a kórterembe, és álmában a fülébe súgta, hogy a Jóisten a jelek szerint a buta nőket is szereti, és így van ezzel ő is.

És miközben jólesően futott egy órát, eszébe jutott Klárával való megismerkedésük, és az az időszak, ami Klára megjelenésével ért végre véget. Nehéz évek álltak mögötte. Három évig lakott egyetemi barátjánál, Jánoséknál. Azon az éjjelen kopogott be hozzájuk, amikor elmenekült a feleségétől, Katitól, otthagyva kétéves kisfiukat is, akinek nem tervezett születésekor ő csak huszonkét éves volt.

Jánosék viszont váratlan ajándékot jelentettek az életében – az ő otthonuk az elképzelhető legjobb hely volt egy ilyen nyomorult időszakban. Nemcsak János csillogó kedélye és a tucatnyi egyetemista társ állandó nyüzsgése hozott derűt Zoltán életébe, hanem Editke is, aki egyedül nevelte fel Jánost, és hatalmas, ódon házukba befogadott minden „kölyköt”.

Igaz, állandó ottlakásra csak Zoltánt, és őt nagyon szerette. Zoltán is őt, merthogy annyira hálás volt ennek a csodaanyának. Máshoz volt szokva „anya” címszó alatt.

De a harmadik év végén, amikor már le is doktoráltak, és megszerezték első állásukat, Zoltán egyre kínosabbnak érezte ezt a vendéggyerek-szerepet. Már a környékbeli lányok sem érdekelték. Saját kuckóra vágyott, egy jó barátnőre, nem ötre, és egy kevésbé kiábrándító állásra, mint amit ebben az első évben sikerült szereznie.

Azért előbb-utóbb oszladozni kezdtek a viharfelhők. Hosszas gondolkodás után megvette azt a lakást, amire Jánosék beszélték rá, és aminek még a részleteire is alig volt elég a fizetése. Valóban egy feleakkora lakás áráért jutott hozzá, és ezt akkor sem lett volna okos dolog otthagyni, ha fel tudja mérni, milyen lesz két évig éhezni emiatt. De túlélte. És egy hónap múlva behívták beszélgetésre abba a budai kórházba, ahol a hét jelentkező közül ő kapta meg az állást, a mai állását.

Egy egyetemi társának az apja odavette a Gyógyászati Hetilaphoz is olvasószerkesztőnek. Emellett elvállalt náluk heti két ügyeletet is, délután négytől hétig – az is pénzt jelentett. Ilyenkor jöhetett levonat a nyomdából, és cikkek a fordítóktól. Amikor a szerkesztőség épületét tatarozni kezdték, az iratos dobozokkal és a szintén új adminisztrátorlánnyal, Helgával együtt őt is átköltöztették a város túlsó végén lévő kórház egyik pincehelyiségébe. Nem tudta, hogy élete fordulópontjához érkezett. 1970 nyara volt.

Ma van itt harmadszor, de még egyetlen lélek sem kereste. A lefordított vagy fordításra kiszemelt cikkeken persze otthon dolgozik. Asztala és ágya van már ott, bár az otthon szó neki még nem jutott eszébe arról a lakásról.

Helga éppen kiszaladt a postára, ő pedig tehetetlenül toporgott a dobozhegyek előtt. Ezek a fal mentén sorakoztak végig, pontosabban addig, amíg bele nem ütköztek a hatalmas, gondosan lelakatolt szekrénybe. Az marad, nincs hova vinni, magyarázta a kórház gondnoka. És itt hagytak egy íróasztalt is, aminek „nyilván örül majd a szerkesztőség”. Széket bezzeg nem hagytak! Nevetséges, hogy a főszerkesztő még mindig nem tudta megszervezni annak a pár bútornak az ideszállítását!

Unalmában forgatni kezdte a dobozokat, hátha talál valamelyik oldalukon használható feliratot. Hamar feladta – olyan mindegy, amíg nincs hova tenni a tartalmukat. Ehelyett elővette táskájából az egyik szelet kenyeret, amit a kórházban pakolt be magának. A másikat majd este, otthon eszi meg. Gyerekkorában mindig utálta, ha a felnőttek éhezésről meséltek. Most már tudja, hogy ez nem olyan vicces. Amióta megvette a lakást, a törlesztés és a tartásdíj kifizetése után egy fillérje sem marad. Eddig éjszakai mentőzéssel kereste meg a villanyszámla és a buszbérlet árát, és annyit evett, amennyit a kórházban kapott.

De ez a munka a Hetilapnál nemcsak anyagilag javított sokat a helyzeten, hanem végre megszabadította őt a mentőzéstől. Most már hetente többször is tud vacsorát venni magának. El is határozta, hogy többé nem visz haza bentről kenyeret – de ezt nem könnyű betartani. Most például arra spórol, hogy Péternek lendkerekes autót vehessen, és akkor talán Kati sem tesz majd megjegyzést, hogy „micsoda olcsó szarokat hoz a gyereknek”. Utálta magát, amint koldus módjára, állva majszolja a reggel óta száradó kenyeret. Ennél jobban csak Kati megjegyzéseit utálta.

Szerencsére a kenyeret már megette, mire Helga visszajött a postáról. Nemrég tűnt fel neki, hogy a lány egyre csinosabban öltözik, gyakran áll hosszasan az ő széke mögött (amíg volt széke), és hajol be a válla fölött, hogy egyszerre olvashassák az átgépelt szövegeket. Biztos, hogy egyetlen mozdulattal el tudná csábítani. De most valóban egy nő lenne az utolsó dolog, amit magára akarna venni. Pedig János szerint hamar elmegy az ember agya, ha nem érhet nőhöz. Ebben ő is lát igazságot, mégsem kockáztatná, hogy saját alkalmatlanságán kívül egy nő alkalmatlanságát is újra át kelljen élnie.

Helga nevetgél, és megint próbál aranyos lenni. Most például két túrós batyut hozott. Na, fogadja már el a doktor úr, legalább az egyiket! Ő végül kegyesen enged, de a távolság helyreállítására azonnal főnökös hangra vált:

– Mondja, Helga, kiküldte az állandó fordítóknak a címváltozást? Mert ide még senki nem jött!

– Jaj, a főszerkesztő úr ígért egy listát, de nem volt még időm elhozni tőle!

– És az ajtóra kitette odaát az új címet?

Helga most hízelgő nyafogását veszi elő: biztos benne, hogy ekkora káoszban a doktor úr sem haragszik rá egy ilyen apróság miatt.

– Akkor most írja meg a cédulát, és azonnal induljon el a szerkesztőségbe. Ne felejtsen ragasztószalagot vinni! És hozza el a Szabó doktor listáját is! Addig senki nem talál meg minket, és még három anyag nem futott be a hét eleji leadáshoz!

Helga hamar feladta sértődöttségét, és néhány helyesírási hibával elkészült a kiírás is. Végül a javított változat. Ő pedig örült így visszanyert függetlenségének, és amint Helga becsukta maga mögött az ajtót, megkönnyebbült sóhajjal ült fel az íróasztalra. Csak az a pár külföldi folyóirat feküdt az asztalon, amit ő hozott most vissza, bennük egy-egy kiszemelt cikkel a szeptemberi számokhoz.

Azon gondolkozott, belenézhetne abba a könyvbe, amit egy kolléganője tukmált ma rá, és itt van a táskájában. De csak bambán ült, és lógázta a lábát. Reménytelen – ez a szó jutott eszébe. Meg hogy milyen jól illik mostani életéhez ez a rémes hely!

Kopogtak, és azonnal be is nyitott egy fiatal, apró termetű nő. Olyan harmincas. Vagy kicsit afölött.

– Hát már nem gondoltam, hogy valaha megtalálom magukat! – mondta lihegve, bár csillogó szemmel a lila ruhás. Semmi jó napot!

– És még most sem biztos, hogy minket keres! – felelte ő, és leszállt az íróasztalról. – Ez most a Gyógyászati Hetilap szerkesztősége…

– Tudom.

– …bár egyik kritériumnak sem felel meg.

– Azt meg látom.

– És honnan tudta meg ezt a deklasszált címet?

– Nem fogja kitalálni! Felhívtam a főszerkesztőt, ő mondta meg.

– Eddig senkinek nem jutott eszébe ez a megoldás… És milyen ügyben jött?

– Én? Ja, persze, maga új fiú! Én tizenöt éve fordítok a Hetilapnak, csak az elmúlt hónapokban egy könyvön dolgoztam, azért nem találkoztunk még. Szóval hoztam két cikket… angolból… tessék. Azt mondta a főnök, maga javít át minden angol és német fordítást. Hadd figyelmeztessem, hogy nagyon utálom, ha belenyúlnak a fordításomba.

De ezt olyan kedvesen mondta, mintha segítségképpen súgni akarna Zoltánnak. Ez nő. Nem mímeli, hanem az. Nem játszik sem tündérmacát, sem királynőt.

– Tizenöt éven át el tudta kerülni a lektorokat?

És ahogy kimondta a számot, elgondolkozott, hogyan kezdhette ez a nő olyan fiatalon a munkát… A válasz meglepő módon most elmaradt, és a nő tekintete rátapadt az ő arcára. De a vizsgálódás eredményéről nem árult el semmit. Pár másodperc múlva elfordította a tekintetét, és sóhajtott. Zoltánt pedig valami furcsa érzés ragadta el: mintha meg kellene védenie ezt a nőt valamitől. Zavarában azt kérdezte:

– Nem akar helyet foglalni nálunk? Direkt kétszemélyes asztalt szereztünk!

A nő elmosolyodott, ettől a szemei kicsit átrajzolódtak, olyan ferde vágásúvá, de a könnyedsége már nem tért vissza. Neki az a kecses mozdulat is tetszett, amivel hölgyvendége felugrott az asztalra. Az jutott eszébe, hogy ilyen vonzó nő mindig csak másnak jut. Egy ideig nem is néztek egymásra.

– Engem Bánk Zoltánnak hívnak… – mondta maga elé meredve, nem várt kézfogást sem, csak úgy megemlítette.

– Ja, persze… engem pedig Wiener Klárának.

– Wiener Klára?

– Baj?

– Már miért lenne baj?

– Hát… előfordult már az életemben… – aztán legyintett, és gyors elhatározással könnyed hangra váltott. – Mit kérdezett a lektorokról?

– Hogy jól értettem-e, hogy a fordításai nem szorulnak lektorálásra. Talán inkább maga lektorálja mások szövegét.

– Ördöge van! Tíz évig én voltam a Hetilap nyelvi lektora is… De meguntam. Ma már szívesebben fordítok könyveket. Ha jók… De azért néha elfogadok egy-egy rövidebb írást. Mint most is. Maga bölcsész?

– Nem. Egy jó éve orvosnak mondanak. És mostanában, az új állásomban, már majdnem el is hiszem.

– Akkor mit keres itt?

– …Pénzt.

Wiener Klára láthatólag súlytalanítani akarta az ő zavarát, és azt felelte:

– Végül is én is… – és néhány pillanatig megint mustrálta őt. – De akkor honnan tud jól két nyelvet is?

– Jó fülem van. Megtanultam. A nagynénémék forszírozták gimnazista koromban… nyaranta az NDK-ba küldtek. Jó ronda poroszosan beszélek… És angolos osztályba jártam.

– A nagynénje?

– Akkoriban náluk laktam. Debrecenben.

Wiener Klára újra komoran hallgatott, ő pedig egyre bátrabb lett:

– Min gondolkozik?

– Engem is a nagynéném nevelt ebben a korban… – Majd gyorsan témát váltott: – Ha nem kocsival van, szívesen visszaviszem a városba.

Na, most fejezzük be, gondolta Zoltán. Ő meg egy autós nő! Majd az ő kocsijában majszolja el az utolsó szelet kenyerét!

– Köszönöm, de nekem hétig itt kell lennem.

– Mi a csudának?

– Hátha más is felhívta a főszerkesztőt.

– Jó, akkor nem rombolom a munkaerkölcseit… Megyek.

– Várjon egy pillanatra! Vállalna új fordítást?

– Határidő?

– Szeptember.

– Terjedelem?

– Négy cikk lenne, összesen másfél ív.

– Jó. Hozza be, eljövök érte.

– Itt…

– …vagy nem jár néha a város lakott felében?

– Előfordul, például…

Wiener Klára nem várta ki a választ, mert közben egy sürgetőbb kérdése támadt:

– Mondja, mitől lesznek valakinek ilyen színei… mint magának?

– Milyen színeim vannak?

– Nem tudom… Különleges… Ismertem már… valakit… Ezek a színek mindig együtt járnak… Szóval hol találkozzunk?

Azzal leugrott az asztalról, és már nyúlt is a táskájáért, de most újra Zoltán késleltette az elválást:

– Azt hiszem, a recept csak annyi, hogy végy egy ilyen színű apát, és örököld meg a külsejét! De tényleg, a vörös hajon kívül milyen színekről beszél?

– Jaj, ez nem vörös, ez bronz! A szemük meg mindig „színes fekete”, az alsó ajkuk mindig sápadtabb a felsőnél, és a fehér bőrük szinte elkékül, ha fáznak! A fogaik meg annyira fehérek, hogy elmehetnének fogpasztareklámnak.

Ő olyan zavarba jött, mintha levetkőztették volna. Aztán János magabiztossága jutott eszébe, aki ilyen helyzetben képes azonnal arra gondolni, hogy „Bárcsak!”. De hát János szereti magát, mert az anyja is imádja őt. Nagy különbség. Ettől a gondolattól a válasza is könnyedebbre sikerült az eredeti változatnál:

– Hát magában egy festő veszett el!

Várta Wiener Klára válaszát, de egy halvány mosolyon kívül mást nem kapott. Folytatta:

– Maga nagyon szerethette azt a bronzszínű ismerősét…

– …Igen. – jött a lassú válasz. – Egyébként nem úgy, ahogy gondolja.

– Hogy gondolom?

– Szóval hol találkozunk? Mikor jár a belvárosban?

Megbeszélték a helyet és az időt. Egy könyvtár bejárata igazán semleges hely. És ez így okos. Persze azért mégis kár… Amikor Wiener Klára elment, ő elégedetten csapott rá az íróasztalon fekvő dossziéra, amiben ott lapult mind a négy cikk, a rátűzött szerkesztői instrukciókkal együtt.

Mit mondjon majd neki, miért nincs kocsija?

Az első találkozásuk az Egyetemi Könyvtár bejáratánál még olyan eseménytelen volt, ahogyan ezt ő eredetileg is „okosnak” találta: átadta a folyóiratokat, és megkérdezte, el tudná-e Klára készíteni az egyik cikk fordítását már a héten, mert a mostani leadáshoz épp ennyi anyag hiányzik. Klára belenézett a szövegbe, bólintott, aztán pedig röstelkedve ő is átadott egy nagy alakú borítékban két lapot, amelyek lemaradtak a múltkori fordításokból. „Annyira rohantam, hogy ez a lista a hivatkozásokról otthon maradt.” Miután beszélgettek még egy kicsit Zoltán új munkahelyéről, Klára megkérdezte, nincs-e kedve beülni valahova egy kávéra. Ő erre azt hazudta, hogy muszáj rohannia, ugyanis nem volt pénze két kávéra, és persze szégyellte volna meghívatni magát.

Amikor már a buszon ült, észrevette, hogy a borítékon egy kis pecsét formájában ott van Klára neve, lakcíme és telefonszáma is! Próbálta felidézni, hova eshet az a házszám a Pannónia utcában…

Azon a reggelen, amikorra a soron kívüli cikk leadását beszélték meg, épp hogy beért a kórházba, amikor már telefonhoz hívták. Pedig őt itt nemigen szokták még keresni, csak két hónapja dolgozik az osztályon. Wiener Klára elfúló hangon szólalt meg: tegnap este elkészült a fordítással, de most magas láza van, nem akar kilépni a lakásból, Zoltán viszont eljöhetne a cikkért. És hogy az egyik, szeptemberre kért írást visszaadja, mert nem tudja lefordítani. Megmondta a lakása címét, amit Zoltán úgy hallgatott végig, mintha szüksége lett volna erre az információra.

Csak késő délután végzett a munkájával. A borítékon lévő pecsét jóvoltából fel tudta hívni Wiener Klárát, hogy csak most tud indulni, aztán betett a táskájába egy lapnyi lázcsillapítót, a szomszédban lévő zöldségesnél vett néhány narancsot, és elindult.

Klára valóban elég gyenge volt, bár már lejjebb ment a láza. Ő gondos orvos módjára kikérdezte, van-e más tünete. Nem volt. Klára mosolyogva megköszönte az ajándékokat, majd a kezébe nyomta az elkészült fordítást, meg azt a folyóiratot is, amiben az a cikk volt, amit „nem tud lefordítani”.

– Tényleg létezik olyan írás, Klára kedves, amit nem tud lefordítani?

– Létezik – felelte Klára meglepően kemény hangon, majd ugyanolyan gyorsan váltott, ahogyan ezt a szerkesztőségnek nevezett pincelyukban is többször tette. – Megkínálhatom egy teával? Vagy kávéval?

Őt annyira meglepte ez a keménység, hogy még válaszolni is elfelejtett.

– Csak hogy tudjam, milyen témájú cikkeknél ne gondoljak magára a jövőben.

– Jó… majd… megpróbálom… megfogalmazni. Felteszek teavizet.

Azzal kiment a konyhába. Ő hamarosan utánaszólt:

– Ne segítsek? Lázasan azért nem kellene…

– Köszönöm, ez nem nagy munka.

Mégis kiment Klára után.

– Már alig van lázam. Nem érdekes. Szokott ilyen lenni, ha valami… nagyon… igénybe vesz.

És a szemetesvödör fölött elkezdte kirázni-kiszedni a tealeveleket a teáskannából, amiből közben még egy kis teamaradék is csordogált. Amikor odébb ugrott a löttytől, véletlenül beütötte a kannát a mosogató oldalába, ami így darabokra tört. Klára egy pillanatnyi értetlen bámulás után zokogva guggolt le a cserépdarabokhoz. Zoltán azonnal érezte, hogy a kanna csak beugró, de fontos vendégszereplő Klára mai napjában: talán helyette tört el. De hogy miről szól ez a nap, azt persze nem tudhatta.

Leguggolt mellé, és… magához ölelte. Klára most már békésen sírt az ölelésben, és Zoltán egyszer csak suttogva megszólalt:

– Itt akarok maradni veled…

Jézus, Mária! Mit mondott?! Igen, ezt érzi – de hát hogy szabad ilyet mondani, egy szinte idegennek?

Egy hosszú fél perc is eltelhetett Klára válaszáig:

– Maradj itt… kérlek…

Alig szóltak egymáshoz, Klára inkább a mozdulataival kérdezte, visszamenjenek-e a szobába, szabad-e viszonozni a simogatást, engedjen-e fürdővizet, jó lesz-e a sárga törülköző. És hogy feküdhet-e csak gyerekként mellette…

Talán tíz óra is elmúlt már, amikor Klára többszöri nekifutás után szóba hozta a lefordíthatatlan cikket: egy pszichiáter írása, aki a koncentrációs táborokban átélt traumák kioldhatatlanságát elemzi. Ő az ilyesmiktől szokott belázasodni. Mert… nem tudja, hogyan végezték a szülei.

Ezen az éjszakán semmi nem szorult magyarázatra. Bármennyire nyomorultnak élte is meg magát első két találkozásukkor, Zoltán most sem girhesnek, sem koldusszegénynek nem érezte magát. Most ő tudott adni valamit, amire Klárának volt szüksége, és amit ő már a pincében is megérzett egy pillanatra. Csak épp nem tudta elképzelni, hogy egy ilyen vonzó nőnek éppen őrá lenne szüksége, az ő érett, felnőtt arcára. Mert már arra sem emlékezett, hogy az is ő – volt. Ezt kapta most vissza, ahogy Klára „gyerekként” bújt hozzá.

És nemsokára azt is egészen egyszerre érezték, hogy mikor léphetnek át egyformán-felnőtt korukba. Ilyen szinkront még egyikük sem élt át senkivel.

Reggelre mégis mindketten kételkedni kezdtek, hogy létezik-e ilyen. Mintha csak egy szép, titkos álomból ébredtek volna, amit el kell engedni. Amikor hét órakor Zoltánnak indulnia kellett, Klára buta zavarodottsággal ennyit mondott:

– Attól félek, ez nem az utolsó találkozásunk volt.

Mire ő:

– Engem is ez a félelem éltet.

Ez jó, ez borzasztó jó. Nehogy Julis néni abbahagyja! Tessék újra bemártani és kicsavarni, akkor jobban hűt. Hol aludt Julis néni, a nagyszobában vagy Péter szobájában? De finoman csinálja! Nincs ebben semmi szemérmetlen, hiszen ő alszik…

Amikor először volt kettesben Péterrel, Péter nagyon sírt, hiába adott neki inni és tette tisztába, a hasa fájt. Két-három hónapos lehetett. Lefeküdt vele a díványra, Pétert hason a saját hasára fektette, és simogatta a hátát. Erre nyugodott meg végre. Akkor szerette őt először. Mert akkor sem Kati, sem rémséges anyja nem volt ott, és így Péter csak az ő babája volt. Milyen jólesett simogatni a hátát, milyen jól megvoltak ketten…

Julis néni már nem is a hátát mossa. Vajon hányadszor? Azért ez furcsa. Ő mégsem nővér, ő a Julis néni… Na, ez már a száraz ruha. Pedig jó lenne, ha elpárologhatna róla a víz. Most betakarja derékig. Mit akar a vállánál? Forduljon meg? Hát azt most inkább ne! Ki kellene küldeni Julis nénit valamiért, és közben kimehetne pisilni. Akkor most kinyitja a szemét, álmosan, és teát kér. Mondjuk. Julis néni rámosolyog: „Jó reggelt!” Ő csókolomot motyog. Szájat is kéne mosni. De előbb ki kell küldeni Julis nénit. Akármeddig nem fekhet így, a hasán. És tényleg kell pisilnie.

A zöldborsós üveg! Ez volt az, ezt magyarázta Sanyi. Hogy ne kívánja, hogy bemenjen a kórházba egy katéterért. Kívánta a fene. És akkor mondta Julis néni, hogy ha inna még, biztosan „sikerülne”. „Ezt a keveset még igya meg, Angyalom.” És akkor adta oda a zöldborsós üveget. Ő meg kiküldte Sanyit is. Biztosan ő is tud ennyire ijesztő lenni a betegei számára. Azoknak is több Julis néni és kevesebb katéter kellene.

„Forduljon meg, kisfiam…” „Pisilnem kell.” Hát nem sikerült ennél ravaszabbra. „Jó” – mondta Julis néni, és elindult kifelé. „Majd… mindjárt… kimegyek” – kezdte Zoltán. „Ne menjen sehova” – felelte Julis néni, és már el is tűnt. Zoltán magára húzta a paplant. Izzadságszagú volt. Miért vállalta ezt Julis néni? Teljesen természetes. De miért? Ha Palkót nem tépi szét a gránát…

„Fél évvel volt idősebb magánál… még a tekintete is hasonlított. Milyen jó gyerek volt, és milyen okos… Negyvenötben elhittem, hogy vége az ostromnak… hogy ha azt a hat hónapot túléltük… Nem tudhattam, hogy tíz év múltán a halottak orvul rálőnek a kisfiamra.”

Szoboszló táján is voltak ilyen gyerekbalesetek. Egyre jól emlékszik. Azon a napon Franyóval mászkált. Nem sietett haza, rá volt bízva a napirendje. Franyóéknál ledobták a táskájukat, magukhoz vettek egy csomó kaját, mert ebédelésre sajnálták az időt, és csak annyit vetettek oda Franyó nagyanyjának, hogy a kavicsosba mennek. A nagymama ezt ugyanolyan beletörődéssel vette tudomásul, mint a sors összes többi csapását, amiket általában Franyó testesített meg. De mégsem a kavicsosba mentek, mert Franyó haditervet akart készíteni a bések ellen, amihez idő kell, a kavicsos viszont messze van. Haditervet szintén nem készítettek, mert Franyó inkább az apjára panaszkodott, és arról ábrándozott, hogyan lehetne kicselezni. „Lehet, hogy az ilyesmi neked nem gond, öregem, neked fát lehet vágni a hátadon, mindig mondom a srácoknak, ennek fát lehet vágni a hátán!” Úgy látszik, tetszett neki a kifejezés. Aztán hallottak ugyan egy robbanásszerű hangot, de nem volt idejük elmerengeni az okain. Franyó szökési terveivel foglalkoztak. Franyó náluk akart megbújni, ő viszont kivihetetlennek találta a dolgot. Ezen összevesztek, Franyó gyávának nevezte őt, és már sötétedett, mire meg tudta békíteni. Ilyen sokáig tényleg nem szoktak elmaradni, de leckéjük nemigen volt, és aznap Verát sem neki kellett elhoznia az óvodából. Így hát rossz lelkiismeret nélkül és Franyó némileg csitult indulataival baktattak haza. Mármint Franyóékhoz, mert ott volt a táska.

Beléptek a nappaliba (ő mindig komikusnak találta, hogy Franyóéknál „nappali” van, mert egy teljesen közönséges szoba volt), ahol csendéletszerűen ott ült Anya, Apa, a Franyó szülei, a nagyanyja, a nővére, és még az ő testvérei, Vera meg Miklós is riasztóan rendesen feszengtek egy díványon. Egyszerre ugrottak fel mindannyian, és mielőtt bárki szólhatott volna, a Franyó apja odalépett hozzájuk, és előbb a fiának, aztán neki is egy akkora pofont kevert le, hogy Franyó megtántorodott, ő pedig elesett. Hiába látta Franyó pofonja után, hogy most ő következik, képtelen volt védekezésre állítani az izmait. Ez volt életében az első pofon. A nők visítottak, Apa pedig odajött hozzá, felsegítette, és magához ölelte. Egyetlen szót sem szólt. Anya is magához húzta, végigtapogatta, és reszketett a szája.

Csak szegény Franyóval ordítoztak. A nagyanyja is rikácsolt, hogy ő megmondta. Pedig nem mondott meg semmit. Az anyja viszont hallgatott, és nem mert a fia közelébe menni. Ő ezen az egészen annyira feldühödött – még mindig nem tudták, mi történt –, hogy odasziszegte Franyónak: „Mégis jöhetsz hozzánk.” A hangzavar közepette jó pár percbe tellett, mire megértették, hogy a kavicsosban gránátrobbanás volt, négy gyereket találtak meg, kettőt holtan, kettőt sebesülten, és a rendőrség nem engedett oda senkit, hiába mondta a Franyó apja, hogy az ő fia is a kavicsosba ment a barátjával, és nem jöttek haza. Kifelé menet Apa még odaszólt Franyóéknak: „Útközben beszólunk a rendőrségen, hogy megvannak, ne keressék őket tovább.”

Julis néninek ezt sosem mesélte el. Hiszen Palkó nem jött vissza, és nem lehetett megpofozni.

„Csak üvöltöttem, üvöltöttem, de én nem tudom, hogy mit… Az uram úgy mesélte, hogy azt kiabáltam: »Miért a Palkó? Miért nem egy másik?!« De Marika szerint azt mondtam, hogy »Miért nem a másik?« És soha többé nem tekintett anyjának… Öt év múlva el is költözött a barátjához… Neki sosem volt jó, ahogy én szerettem őt… négyéves koráig sem, amikor pedig Palkó még nem is volt. Marika mellett mindig rossz anyának éreztem magam… Palkónak meg minden jó volt, amit én adtam neki… Olyan könnyű volt őt boldoggá tenni… Ő vigasztalt pici korában is, ha Marika miatt sírtam… Megbüntetett a Jóisten, hogy nem tudtam Marikát jól szeretni, és más gyerekének kívántam a halált… Az unokámat sem láttam még soha… Pedig lassan már kamasz kell, hogy legyen. Lehet, hogy testvére is van már…”

– Hozhatok még egy pohár tejet? Hadd hozzak még egy keveset, legfeljebb megissza később… Akkor egy pirítóst? Két napja üres a gyomra! Igaz, a doktor úr azt mondta, azzal ne törődjek, csak itassam. Meg is magyarázta. Hogy ételből több tartaléka van a szervezetnek, mint folyadékból. Sosem gondoltam rá. Pedig így van: az ember sokkal hamarabb hal szomjan, mint éhen. Na, most már igyekeznünk kell, nemsokára itt lesz a doktor úr.

Milyen sokszor kellett kérni, hogy őt ne doktorurazza. Úgy hangzott ez, mintha mondjuk a nagymama méltóságos úrnak szólította volna. Akkor pedig az egész nagymamának nem lett volna értelme. Julis néni egy jó év után abba is hagyta a doktorurazást, de Zoltán neve nem jött a szájára. Mintha röstellte volna. Aztán novemberben, amikor Anya megkapta a diagnózist, és ezzel minden felborult, és ő először sietett azért haza, hogy Julis nénit még ott találja, és jobb híján arra kérte, hogy ha belefér az idejébe, varrja még meg a kék pulóverét, és fél órát hallgatott a szemközti konyhaszéken, Julis néni megszólította:

– Ejnye, hát nincs jobb dolga, Zoltánkám, mint velem kuporogni a konyhában?

– A lehetséges dolgaim közül ez a legjobb.

Julis néni ránézett, nem volt meglepve, és tudta a választ:

– Az a puding nagyon finom ám, amit délelőtt készítettem magának. Vagy tegyem ki előbb a vacsoráját?

Akkor még nem vacsorázott vele, de hamarosan igen. Mert minden este megvárta. És nagyon sok varrnivalót talált.

Amikor Klára második napja volt otthon a kórházból, és megint cserkészjókedvvel kellett eljönni tőle, és el kellett jönni tőle, Anya meg már alig volt magánál, Zoltán hazaérve Julis néni arcán látta meg, hogyan festhet ő most.

Julis néni füle volt mostanában az egyetlen, amit büntetlenül lehetett szelepként használni. Hamar kiismerte magát a Zoltán mostani életét rángató, tucatnyi szereplő között. Már mindent tudott. Azt is, hogy Péter anyja, Kati épp készül kiszállni a második házasságából is, és ha igaz, jó messzire, Amerikába tervezi élete következő csődjét. Zoltán pedig ugyanúgy szeretné megkapni Pétert, ahogy utódja – tökéletes sorstársa –, Ernő meg akarja tartani kislányukat. És Kati aznap épp azt üzente, hogy öngyilkos lesz, ha a gyerekek otthagyják.

Julis néni aggódva nézett Zoltánra:

– Klára jól van?

– Jól.

– És az édesanyja?

– Egyformán…

– Péterrel valami?

– …Nincs.

– Mit enne, Zoltánkám?

– Semmit.

Julis néni tördelni kezdte a kezét, pedig nem volt szokása.

– Ne eresszek a kádba egy jó meleg fürdőt?

– De, az jó lenne…

Amikor kijött a fürdőszobából, Julis néni újra lesni kezdte az arcát:

– Megágyaztam… – mondta.

Ő meg azon gondolkozott, melyik reggel ébred majd a kispesti kórházból érkező telefonra, ahol nagyon sajnálják, de az éjszaka az édesanyja…

– Akkor most aludni kéne?

– Fog aludni… biztosan. Az alvás nagy jótétemény, testnek is, léleknek is…

És mert ő mégis mászkálni kezdett a lakásban, aminek látványosan nem volt értelme, Julis néni úgy érezte, az utolsó lépéshez is be kell segítenie.

– Feküdjön le, Angyalom, itt maradok, amíg elalszik. Majd halkan csukom az ajtót.

És Zoltán elalvás előtt még arra gondolt, milyen jó a nőknek, hogy sírhatnak. Homályos emlékeiből ítélve valami ilyesmi hiányzott most.

– Este Klára telefonált. Nem tudta, hogy beteg. Nem akartam megijeszteni, de mikor mondtam neki, hogy ma még talán nem tud vendéget fogadni, azt mondta, hogy akkor már reggel átjön. Nem baj? Mondtam, hogy nyolc előtt ne jöjjön, mert addig a doktor úr még biztosan itt van.

Kutya a kölykéhez. Amikor már biztonságban érezte magát, egyszer szeretkezés után megkérdezte Klárától: „Mit szeretsz te rajtam?” Játék volt, nevetős, de neki még kicsit komoly. Mint amikor Péter a parkban azt kérte: „Bújj el valahova, és ha arra jövök, ijessz meg!” Sosem volt szíve megijeszteni. Ha Péter a közelébe ért, ő először zörögni kezdett, Péter ilyenkor somolyogva tett egy félfordulatot, hogy lássa is, meg ne is. De ha tovább is késett a támadó, méltatlankodva szembefordult: „Na, ijessz már!”

„Mit szeretsz te rajtam?” Szégyellte, hogy ilyesmit kérdez, de nagyon vágyott a válaszra. A hibáiról már úgyis megkapta a listát, két példányban, Katitól és az anyósától. Most majd egy felsorolás következik, simogató bókok, bagatellizáló idézőjelek.

„Mindent” – felelte Klára. Majdnem gondterhelten.

És nemsokára elküldte azt a levelet, amit Zoltán az utóbbi hónapokban többször is elővett.