HENRY DAVID THOREAU
–

A GYALOGLÁSRÓL

Három esszé

Fordította
Nádasdy Ádám

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Henry David Thoreau: Essays: A Fully Annotated Edition,

Edited by Jeffrey S. Cramer, Yale University Press, 2013

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Nádasdy Ádám, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-371-3

ISSN 2939-7766

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos
A Bázis Könyvek további kötetei

Guy Debord:
A spektákulum társadalma,
Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright:
Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

George Orwell: Miért írok?

Rosa Luxemburg: Tömegsztrájk

TARTALOMJEGYZÉK

EGY TÉLI SÉTA

GYALOG A WACHUSETT-HEGYRE

A GYALOGLÁSRÓL

DÉRI ÁKOS: EZ A CSENDE, VAD ANYAG (UTÓSZÓ)

EGY TÉLI SÉTA

Dial, 1843. október

A szél egész éjszaka finoman zümmögött a zsalugáter résein, majd lágyan az ablakra simult, mint egy tollpihe, néha sóhajtott, mint egy nyári zefírszellő, ahogy fölkapja a leveleket. A mezei egér aludt szűk járatában a fű alatt, a bagoly egy odvas fában ült a mocsár mélyén, a nyúl, a mókus, a róka is mind hazakerült. A házőrző kutya csöndben feküdt a tűzhelynél, a marhák némán álltak az istállóban. Maga a föld is aludt, mintha első és nem utolsó álmát aludná, kivéve, amikor valami utcatábla vagy fáskamraajtó halkan megcsikordult a zsanérján, így vidította éjféli munkája közben a magányos természetet – az egyetlen hang, ami Venus és Mars között ébren volt –, ez jelezte nekünk, hogy van egy távoli, benső melegség, isteni vidámság és pajtásság, ahol az istenek összejönnek, de ahol embernek állni zord volna. De miközben a föld szunnyadt, a levegő eleven volt a hulló hópelyhektől, mintha valami északi Ceres uralkodna és ezüstös gabonáját mindenütt a mezőkre szórná.

Alszunk, aztán fölébredünk a téli reggel csendes valóságában. A hó az ablakpárkányon fekszik, melegen, mint egy takaró vagy dunyha. A széles ablaknyílás, a zúzmarás ablakok homályos, diszkrét fényt engednek be, amitől bent még barátságosabb a hangulat. Lenyűgözően néma a reggel. A padló recseg a lábunk alatt, ahogy az ablakhoz megyünk, hogy egy tiszta folton át kinézzünk a mezőkre. Látjuk, hogy a tetőket nyomja a hó súlya. Az ereszekről, kerítésekről hó-cseppkövek lógnak, az udvarban álló hó-cseppkövek rejtenek valamit a belsejükben. A fák, bokrok, mindenütt havas karjaikat emelik az ég felé; ahol falak és kerítések voltak, ott most fantasztikus formák húzódnak játékos szabálytalansággal a homályos tájon át, mintha a természet az éjszaka leple alatt legfrissebb tervrajzait szórta volna a földekre, az emberi művészetnek mintául.

Csöndben kinyitjuk az ajtót, közben beengedjük a hóesést, aztán kilépünk, és szembenézünk a hasító levegővel. A csillagok már elveszítették a fényük jó részét, és egy ólmos, szürke pára szegélyezi a látóhatárt. Kelet felől egy rikító vöröses fény jelenti be a nappal közeledtét, míg a nyugat még homályos és kísérteties, sötét fénybe burkolózik, mint a Tartarosz, az árnyak birodalma. A hangok is pokolbéliek, amiket hallani – kakasszó, kutyaugatás, favágás, tehénbőgés, mind olyan, mintha Pluto udvarából, a Styx folyón túlról jönne – nem mintha melankóliát sugallnának, hanem inkább mert pirkadati zajongásuk túl komoly, túl titokzatos a föld számára. A friss róka- vagy vidranyomok itt az udvarban arra figyelmeztetnek, hogy az éj minden órája zsúfolva van eseményekkel, és az őstermészet ma is működik, és nyomokat vág a hóba. Kinyitjuk a kaput, és fürgén kilépünk a magányos falusi útra, ropogtatjuk a száraz, kérges havat a lábunk alatt, aztán fölriaszt a fástaliga éles, tiszta csikorgása, most indul a távoli piacra a korán kelő gazda ajtajától, ahol egész nyáron feküdt és álmodozott a tuskók és forgácsok között. Messzebb, a hófúvásokon és behavazott ablakokon át látjuk a gazda korai gyertyáját, mint egy sápadt csillag, magányos sugarat küld, mintha egy szigorúan vallásos ember végezné ott a hajnali imáját. És egyenként elkezdenek a füstök felszállni a kéményekből a fák közt, a hóesés közepette.

A lusta füst kígyózik fel a völgyből,{1}

Kutatja a hajnali levegőt,

A napfénnyel lassan ismerkedik,

Útját az ég felé még halogatja,

Szép karikákban enyeleg magával,

Olyan bizonytalanul, tétován,

Mint félig-ébredt gazdája a tűznél,

Kiben a gondolatok még alusznak,

Nem sodródtak még be a mai nap

Áramlásába. – Aztán fölszökik,

Míg a favágó célt vesz és irányt,

S a reggelben fejszéjét lengeti.

A gazda hajnalban előre küldi

Felderítőjét, küldöncét, a füstöt,

A tetőről az elsőt és utolsót:

A fagyos napot tapasztalja ki.

S míg ő a tűzhely mellett kuporog,

Nincs bátorsága az ajtót kinyitni,

A füst már járt a völgyön át a széllel,

A síkon kibontotta koszorúját,

A fák csúcsán, a dombokon időzött,

Fázós madárnak tollát melegítve;

S hogy felszállt a kristályos levegőbe,

Látja a föld peremén a napot.

Gazdája kinéz, s ő föntről köszönti,

Mint fénylő felhő az ég tetején.

Halljuk messziről a fagyott földön át, ahogy fát vágnak a gazdák az ajtajuk előtt, meg a kutyaugatást, a kakas trombitáját – bár a ritkás, fagyos levegő csak a finomabb hangrészecskéket hozza el a fülünkhöz, rövid és édes remegésekkel, ahogy a hullámok leggyorsabban a legtisztább és legáttetszőbb folyadékon csillapodnak le, melyben a durvább részek lesüllyednek a fenékre. Tisztán jönnek, mint a harangszó, és a láthatár távolabbi pontjairól, mintha ilyenkor kevesebb akadályba ütköznének, mint nyáron, amikor gyengék lesznek, és szakadozottak. A talaj zeng, mint a lakkozott fa, még a rendes falusi hangok is dallamosak, és a fákon édesen és folyékonyan csilingel a jég. Szinte semmi nedvesség nincs a levegőben, mert mind felszáradt vagy megfagyott, és annyira vékony és ruganyos, hogy már önmagában élvezet. A homorú, feszes égbolt olyan horpadtnak tűnik, mint egy katedrális templomhajói, és a kitisztult levegő szikrázik, mintha jégkristályok lebegnének benne. Akik éltek Grönlandon, elmondják, hogy amikor fagy, „a tenger füstöl, mint az égő tőzegláp, és felszáll egy köd vagy pára, amit fagyfüstnek neveznek”, és ez a „maró füst gyakran hólyagokat okoz az arcon és kézen, és nagyon ártalmas az egészségre”. De itt a tiszta, csípős hideg gyógyír a tüdőnek, ez nem annyira fagyott köd, mint inkább kikristályosodott nyárközépi párásság, amit a hideg megtisztít és megfinomít.

A nap végre fölkel a távoli erdők fölött, szinte cintányérok halk, lengő hangjától kísérve, olvasztja a levegőt a sugaraival, és olyan gyors léptekkel jár a reggel, hogy a sugarai máris a távoli nyugati helyeket aranyozzák. Közben sietve lépdelünk tovább a porhóban, belső hőtől fűtve, még nyárutóként élvezzük, a gondolatok és érzések erősödő izzásában. Valószínűleg ha az életünk jobban illeszkedne a természethez, nem kellene védekeznünk a meleg és a hideg ellen, hanem állandó táplálónknak és barátnőnknek tekintenénk a természetet, ahogy a növények és a négylábúak. Ha a testünket tiszta és egyszerű elemekkel etetnénk, nem izgató és hevítő étrenddel, akkor nem igényelne több táplálékot a hideg ellen, mint egy levelét lehullatott ág, sőt, jól ellenne, mint a fák, amelyek még a telet is alkalmasnak találják a növekedésükhöz.

Igazi gyönyörűség, hogy a természet ebben az évszakban ilyen csodásan tiszta. Minden korhadó farönköt, mohos követ és korlátot elrejt egy tiszta hóabrosz. A csupasz mezőkön és a csilingelő erdőkben látjuk a túlélés erejét. A leghidegebb, legzordabb helyeken a legmelegebb életjelek tartják magukat. A hideg, kutakodó szél elhajt minden fertőzést, semmi sem tud ellenállni neki, csak az, amiben erő van; ezért amit hideg és zord helyeken találunk, mint a hegyek tetején, abban mindig tiszteljük az ártatlan életerőt, egyfajta puritán keménységet. Minden egyéb valamilyen védett helyre igyekszik, tehát ami kívül marad, az a mindenség eredeti állapotához kell tartozzon, és olyan bátor, mint Isten maga. Frissítő ezt a megtisztított levegőt szívni. Fokozott finomsága és tisztasága szemmel látható, és szívesen maradnánk kint késő estig, hogy a szél átfújhasson rajtunk is, mint a lombtalan fákon, és alkalmassá tegyen a télre – mintha azt remélhetnénk, hogy így szerezhetünk valamilyen tiszta, állhatatos erőt, amely minden évszakban erőt ad.

Van a természetben egy parázsló föld alatti tűz, amely sosem alszik ki, és semmilyen hideg nem tudja lehűteni. Ez olvasztja meg végül a nagy havat, és a január vagy a július között csak az a különbség, hogy vastagabb vagy vékonyabb takaró alatt van. A leghidegebb napon is odafolyik valahová, és a hó elolvad minden fa körül. Itt ez az őszirozs-föld, amely késő ősszel csírázott, és most sebesen megolvasztja a havat, olyan a hely, ahol a tűz vékonyan van betakarva. Érezzük, ahogy melegít minket. Télen a hő testesít meg minden erőt; gondolatban felkeresünk egy csörgedező eret, melynek csupasz kövei csillognak a napon, és meleg forrásokat az erdőben, ugyanolyan vággyal, mint a nyulak és vörösbegyek. A mocsarakból és tócsákból felszálló gőz ugyanolyan kedves és otthonos nekünk, mint a saját vízforraló kannánk. Miféle tűz vetekedhetne a téli napsütéssel, amikor a mezei egerek előjönnek a falak mentén, és a cinkék selypegnek az erdő sűrűjében? A hő közvetlenül a naptól jön, nem a föld sugározza, mint nyáron; és amikor a hátunkon érezzük a sugarait, miközben egy havas völgyben gyalogolunk, hálásak vagyunk ezért a külön kedvességért, áldjuk a napot, hogy követett minket erre a félreeső helyre is.

Ennek a föld alatti tűznek minden ember keblében ott van az oltára: mert a leghidegebb napon, a legzordabb hegyen az utazó melegebb tüzet őriz a köpenye alatt, mint amit bármely tűzhelyen csiholhatnánk. Valóban, az egészséges ember az évszakok kiegészítője: ha tél van, akkor nyár van a szívében. Ott van a dél. Oda költöztek mind a madarak és rovarok, és a keble meleg forrásai köré gyűlnek a vörösbegyek és a pacsirták.

Amikor végre elértük az erdő szélét, és kicsuktuk a város handabandáját, belépünk a fák alá, mintha egy házba lépnénk be, átlépjük a küszöbét, rajta vastagon áll a hó. A fák örvendenek és melegítenek, és olyan kedvesek és vidámak télen is, mint nyáron. Ahogy állunk a fenyők között a hunyorgó, szűrt fényben, amely csak kevéssé tud behatolni a fák sűrűjébe, azon tűnődünk: vajon a városok hallották-e valaha a fák egyszerű történetét? Úgy tűnik, még semelyik utazó sem kutatta ki őket, és miközben a tudomány másutt nap mint nap csodákat tár fel, ki ne volna kíváncsi az ő történelmükre? Szerény falvaink a síkságon az erdő ajándékai. Tőle vesszük kölcsön a deszkát, amiből házat, és a tűzifát, amiből meleget csinálunk. Milyen fontos is az örökzöldjük télen, ez a nem hervadó nyár-darab, a folytonos év, a fonnyadatlan fű! Ilyen egyszerűen, kis magasságkülönbségekkel válik változatossá a föld felszíne. Mivé lenne az emberi élet, ha nem lennének az erdők, ezek a természetes nagyvárosok? A hegyek tetejéről az erdők jól nyírott pázsitnak látszanak, de hol másutt sétálhatnánk, mint ebben a magasabb fűben?

Ebben a ligetben, ahol egy év alatt nőttek meg a bokrok, figyeld meg, ahogy az ezüst por rárakódott minden megpörkölt levélre és ágra. Olyan végtelen változatosságú és gazdag formákat mutat, mintha így akarná jóvátenni a színek hiányát. Nézd az egerek pici nyomait minden szár körül, meg a nyúl háromszögletű nyomait. Tiszta, ruganyos mennybolt függ minden fölött, mintha a nyári ég tisztátalanságait, miután a tiszta tél megtisztította és összezsugorította őket, leszitálták volna a mennyből a földre.

A természet ebben az évszakban összekeveri a nyáron érvényes különbségeket. Az égbolt közelebb látszik lenni a földhöz. Az elemek kevésbé elzárkózók és különbözők. A vízből jég lesz, az esőből hó. A nappal csak egy skandináv éjszaka. A tél egy sarkvidéki nyár.

Mennyivel élőbb az az élet, ami a természetben van, a bundás élet, amely túléli a metsző hideg éjszakákat, és faggyal-hóval borított mezőkről és erdőkből látja a napot fölkelni:

„A kiéhezett vidék

ontja nekünk barna bundás lakóit.”{2}

A szürkemókus és a nyúl fürgén és játékosan ugrál a távoli völgyekben, még a Hideg Péntek{3} reggelén is. Itt van a mi Lappföldünk, Labradorunk, és vajon az eszkimók, krí indiánok,{4} dogrib indiánok,{5} Novaja Zemlja-lakók, Spitzbergák-lakók helyett nincs-e itt nekünk a jégvágó, a favágó, a róka, a pézsmapatkány, a menyét?

De egy ilyen jeges napon is kinyomozhatjuk a nyár búvóhelyeit, és együttérzően nézhetünk az élet mai formáira. Ha a patakok fölé hajolunk a fagytól tarolt mezőkön, megfigyelhetjük a mocsári tegzes víz alatti kukacainak – a Plicipennes-lárváknak – lakhelyeit: kis hengeres tokot csinálnak maguk köré szirmokból, pálcikákból, fűből és hervadt levelekből, kagylóhéjból, kavicsból; alakra, színre olyanok, mint a fenéken szétszóródó törmelék: néha sodródnak a kavicsos fenéken, néha kicsiny örvényekben forognak, és lepottyannak meredek töréseken, vagy sebesen rohannak az áramlással, vagy ide-oda lengenek valami fűszál vagy gyökér végén. Nemsokára el fogják hagyni vízbe merült lakhelyüket, fölmásznak növények szárán vagy a felszínre, mint a szúnyogok, és innentől kezdve tökéletes rovarként röpdösnek a vízfelszín fölött, vagy rövid életüket a mi esti gyertyafényünkben áldozzák fel. Sok ezer láb nyoma látszik itt, ahogy erre jártak. A nap ugyanolyan büszkén kel föl egy ilyen völgy fölött, mint a Szajna vagy a Tiberis fölött, sőt, ez itt egy tiszta, öntörvényű erő lakhelye, amilyennel amazok nem találkoztak – amely nem ismert sem vereséget, sem félelmet. Itt egy primitív kor egyszerűsége és tisztasága uralkodik, egészség és reménység, a kisebb-nagyobb városoktól nagyon messze. Ahogy itt állunk, egyedül az erdő mélyén, miközben a szél havat ráz le a fákról, s a mi nyomaink az egyetlen emberi nyomok – mindebben az életnek egy gazdagabb változatát látjuk, mint a városi élet. A cinke meg a csuszka inspirálóbb társaság, mint az államférfiak és filozófusok, és ez utóbbiakhoz csak mint alantasabb társasághoz fogunk visszatérni. Ebben a magányos völgyben, melynek oldalán patak fut le, rajta gyűrött jég és mindenféle színű kristály, ahol a lucfenyők és bürökfenyők állnak őrt kétoldalt, meg a sás és a száraz vadzab a patakmederben, az életünk derűsebb és elgondolásra méltóbb.

A nap előrehaladtával a nap melegét visszatükrözik a domboldalak, és hallunk egy igen halk, de édes zenét, ahol az erecske folyik bilincseitől megszabadulva, a jégcsapok olvadnak a fákon, és a csuszka meg a fogoly látható és hallható. A déli szél déltájban megolvasztja a havat, és előtűnik a puszta föld, rajta fonnyadt fű és levél, és mi olyan erőt nyerünk a belőle felszálló illatból, mint a jó erős húsok szagából.

Lépjünk be ebbe az elhagyott favágókunyhóba, és nézzük meg, a gazdája hogy töltötte a hosszú téli éjszakákat meg a rövid viharos napokat. Mert itt egy ember lakott a déli domboldal alatt, látszanak a civilizáció nyomai. Olyasféle képzettársításaink jönnek, mint amikor az utazó megáll Palmyra{6} vagy Hecatompolis{7} romjai előtt. Énekesmadarak és virágok is megjelentek itt alighanem, hiszen az ember nyomában gyomok mellett virágok is nőnek. Ezek a bürökfenyők susogtak a feje fölött, ezek a hikorifák adták a tüzelőjét, ezek a szurokfenyőgyökerek gyújtották meg a tüzét; amott a mélyedésben a gőzölgő ér, melynek ritkás, vékony párája változatlan serénységgel száll föl (bár emberünk már messze jár), ez volt számára a kút. Ezek a bürökfenyőágak meg szalma ezen a dobogón, ez volt az ágya; ez a törött bögre volt az ivóedénye. De idén nem jött ide, hiszen a gébicsek már nyáron idefészkeltek a polcra. Találok némi hamut, mintha most ment volna el, azon főzte a babot magának, este pedig pipázott (ugyanis a szára nélküli pipafej a hamuba bedobva fekszik), és beszélgetett a társával, ha egyáltalán volt neki, a másnap várható hóvastagságról, mert erősen havazott már odakint, vagy azt vitatták, hogy az iménti hang bagolyhuhogás volt, vagy ágnyikorgás, vagy csak képzelődtek. A széles kandallókürtőn át, a téli késő estén, mielőtt elnyúlt a szalmán, fölnézett, hogy látja-e jelét közelgő viharnak, és látva, hogy a Cassiopeia Székének fényes csillagai leragyognak rá, elégedetten elaludt.

Lám, mennyi nyom van, amiből megtudhatjuk a favágó történetét! Ebből a rönkből következtethetünk a fejszéje élességére, a csapás szögéből pedig, hogy melyik oldalon állt, és úgy vágta-e ki a fát, hogy körüljárta, vagy kezet váltott; a szilánkok görbületéből pedig, hogy melyik oldalra dőlt a fa. Erre az egy szilánkra mintegy rá van írva a favágó és a világ teljes története. Ezen a papírdarabon, amiben a cukrot vagy a sót tartotta, vagy a puskáját tömítette vele egy rönkön ülve az erdőben, érdeklődéssel olvassuk a városok pletykáit, meg hogy ennél nagyobb kunyhók üresek és bérbe adók a Főutcákon és Broadwayeken. Az eresz csöpög az egyszerű tetőzet déli oldalán, míg a cinke pityeg a fenyőben, és a nap barátságos melege az ajtó körül egészen kedves és emberi.

Két év elmúltával ez a durva szálláshely már nem torzítja a környezetet. A madarak már ide járnak fészkelni, és láthatjuk, hogy az ajtóig vezet sok négylábú állat nyoma. A természet hosszú távon így nézi el az embernek, hogy betört és megtaposta. Az erdő vidáman és gyanútlanul visszhangozza az őt kivágó fejszecsapásokat, és amíg ebből kevés van és ritka, addig inkább erősítik az erdő vadságát, és minden elem igyekszik természetessé tenni a hangot.

Utunk most elkezd fokozatosan emelkedni e magas domb tetejéig, melynek kiugró déli oldaláról kinézhetünk a tágas vidékre: erdőkre, mezőkre, folyókra, a távoli havas hegyekig. Lám, ott egy vékony füstoszlop kanyarog föl az erdő fái közül egy láthatatlan tanyából, mint egy falusi kúria fölé vont zászló. Nyilván van ott lent egy melegebb, barátságosabb hely, ahogy észrevesszük a forrásból felszálló párát, mely felhőt formáz a fák fölött. Milyen remek kapcsolatok létesülnek az utazó között, aki észreveszi ezt a légies felhőt az erdő valamilyen magaslatáról és az ember között, aki odalent ül! A füst ugyanolyan csendesen és természetesen emelkedik, ahogy a pára kigőzölög a levelekről, ugyanolyan szorgosan formáz koszorúkat, mint a háziasszony odalent a tűzhelyén. Az emberi élet hieroglifái ezek, bensőségesebb és fontosabb dolgokat sejtetnek, mint egy fazék felforralása. Ahol kecses oszlopa felszáll az erdő fölé, ott valamilyen emberi élet gyökeresedett meg – ez volt Róma kezdete, a művészetek létrejötte, a birodalmak megalapozása, az amerikai prérin ugyanúgy, mint Ázsia sztyeppéin.

Most ismét lefelé megyünk, ennek az erdei tónak a partjához, mely a dombok mélyedésében fekszik, mintha a kinyomott levük volna, meg a leveleké, amelyek évente belemerülnek. Látszólag nincs se tápláló, se kivezető folyója, mégis van története, a hullámai járásában, a partja gömbölyű kavicsaiban, a fenyőkben, melyek egészen a partjáig leérnek. Nem volt tétlen, bár helyben ült, de – mint Abu Musa{8} – azt tanítja: „Nyugodtan ülni otthon a mennybe vezet; elmenni hazulról viszont a világba.” De a gőzében ugyanolyan messzire jut, mint bárki. Nyáron ő a föld folyékony szeme, tükör a természet kebelében. Lemossa az erdő bűneit. Vegyük észre, hogyan formál az erdő amfiteátrumot köréje, arénát a természet minden jósága számára. Minden fa a partja felé irányítja az utazót, minden ösvény ide vezet, a madarak ide repülnek, a négylábúak ide futnak, és a talaj is feléje lejt. Ez a természet szalonja, ahol leül szépítkezni. Milyen csöndesen takarékos és rendezett! A nap minden reggel jön a párájával, és lesöpri a port a tó felszínéről, és állandóan új felszín bukkan föl; évente pedig, miután bármilyen szennyeződések gyűltek belé, vizének átlátszósága tavasszal ismét helyreáll. Nyáron mintha halk zene szaladna végig a felszínén. Most azonban sima hótakaró rejti a szemünk elől, kivéve ott, ahol a szél csupaszra söpörte a jeget, és az elszáradt levelek ide-oda siklanak, cikáznak és fordulnak rövidke útjuk során. Az egyik éppen nekidőlt egy kavicsnak a parton, száraz bükkfalevél, folyton hintázik, mintha újra indulni akarna. Egy ügyes mérnök meg tudná szerkeszteni a megtett útját attól kezdve, hogy lehullott a szülői ágról. Adva van minden tényező ehhez a számításhoz: jelenlegi helyzete, a szél iránya, a tó vízszintje, és amennyi még kell. Megpörkölt szélei és erezete tartalmazza sorsának tekercsét.

Egy nagyobb ház belsejébe képzeljük magunkat. A tó felszíne a deszkaasztalunk vagy homokpadlónk, az erdő hirtelen emelkedik a tó szélétől, mint egy ház falai. A zsinórok, amikkel a jég alatt akarnak csukát fogni, olyanok, mint egy komolyabb konyhai előkészület, és az emberek úgy állnak a fehér háttér előtt, mint erdei bútorok. A mozdulataik, félmérföldnyi jég és hó távolában, olyan hatást keltenek, mint amikor Nagy Sándor kalandjait olvassuk a történelemkönyvben. Nem méltatlanok ehhez a környezethez, és komolyak, mint az országhódítók.

Újra az erdő boltívei alatt gyalogolunk, míg a széle felől meg nem halljuk a jég távoli döngését a folyó ottani öbléből, mintha valamilyen dagály mozgatná, de finomabb, mint amit az óceánok ismernek. Számomra furcsán otthoni ez a hang, izgalmas, mint az ember távoli, nemes rokonainak a hangja. Lágy nyári nap süt az erdőre és a tóra, és bár csak egyetlen zöld levél akad közel s távol, a természet mégis derűs egészségnek örvend. Minden hangban benne van ez a titokzatos üzenet az egészségről, most is az ágak csikorgásában januárban, és ugyanígy a szél susogásában júliusban.

Mikor a tél az ágakat{9}

Pompásan koszorúzza,

S a hóval borított avart

Csöndes gúnyába húzza,

Mikor magasból csörgedez

Patak és gyönge ér,

S az odújában szorgosan

Rágcsál a kisegér,

Úgy tűnik: itt bujkál a nyár:

Lent van a föld alatt,

Egérnek jól jön a meleg,

Ami még itt maradt.

Talán a rigó elfütyül

Egy halk kis éneket;

A hó a nyárnak köpenye,

Amit magára vett.

Virágokat látok a fán,

S gyümölcsöt, szép nagyot,

Az északi szél nyárias,

Enyhíti a fagyot,

És jó híreket hoz nekem,

Míg állok s fülelek,

Az örökös derűt, amin

nem fognak a telek!

A tó csöndes, de felszínén

A jég repedezik,

Tavi manók zajonganak,

Lent egymást kergetik.

Mohón futok a völgybe le,

Mint ki jó hírt kapott,

A természet tart ünnepet:

Le nem maradhatok!

A jég és én viháncolunk,

Magam is reszketek,

Ha egy kis repedés nyomán

A tó végigreped.

Mint föld alatt tücsökzene,

Mint rőzse tűzhelyen,

Ha erdőn járok, minden hang

Oly ismerős nekem!

{1} Thoreau saját verse.

{2} James Thomson: The Seasons: Winter.

{3} Minden idők leghidegebb napja, 1810. január 19.

{4} Knistenaux vagy Cree. Kanada.

{5} „Kutyaborda” a hagyományos angol nevük. Kanada.

{6} Hellenisztikus romváros, Szíria.

{7} Középkori perzsa romváros, Hecatompylos (Qumis), Irán.

{8} Muszlim bölcs, Mohamed harcostársa.

{9} Thoreau verse.