Kepes András

KÉT MACSKA VOLTAM

Kepes András könyvei
az Open Books gondozásában

A boldog hülye és az okos depressziós

Istenek és emberek

Tövispuszta

Világkép

© Kepes András, 2023

© Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Tördelés KFBook Design Stúdió

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-266-2

Családomnak. Miattuk. Értük.

ELSŐ RÉSZ

ÉJJELENTE SÉTÁLT

Éjjelente sétált. „Még jó, hogy nem a tetőn, vonyítva, mint a bagzó macskák!”, viccelődött Ildi, pedig eleinte örült, hogy a férje lefekvés előtt kiszellőzteti a fejét, úgy látta, azóta valóban jobban alszik. Az első napokban még azt is fölajánlotta, szívesen vele megy, úgysem tudnak hetek óta beszélgetni egymással, de György csak a fejét rázta, hogy szeretne inkább a gondolataiba merülni. Az utóbbi időben, ha Ildi belefogott a munkahelyi történeteibe, György már imitálni sem volt hajlandó az érdeklődést, ahogy régen tette, hanem pofákat vágott, tompa szemmel elbámult az asszony feje mellett, vagy ingerülten félbeszakítva a felesége beszámolóját, türelmetlenül legyintett: „Ezt már harmadszor meséled!”

„Attól, hogy ő képtelen elmondani, mi nyomasztja, még igazán tudhatná, hogy nekem viszont muszáj kibeszélnem a szorongásaimat. Ha idegesíti, vegyen magának guminőt, azzal nem kell beszélgetni”, duzzogott magában az asszony, míg végül az egyik este sértődötten felnyalábolta az ágyneműjét, áthurcolta Lacika szobájába, és attól fogva a kisfiúval aludt. Ha a férje, a maga ügyetlen módján, célozgatni próbált, hogy hiányzik neki a közös együttlét, Ildi azzal vágott vissza, hogy „Neki is sok minden hiányzik”, György meg találgatta, hogy mire gondolhatott.

Amíg Ildi reggelente a szűk lakótelepi fürdőszobában, a feladat jelentőségéhez méltó elszántsággal, a mosdó fölött áthajolva sminkelte magát a tükörben, György kábán hevert az ágyán, és félálomban a Reggeli Krónikát hallgatta. Aztán miután a felesége a „Hol a táskám? Nem láttátok a kulcsomat?” szokásos keresgélés közepette elviharzott a Tv-be, hogy felkészüljön az adásra, ő is lezuhanyozott, megreggeliztette Lacikát, elvitte az iskolába, és bement a kapitányságra.

Mire a munkából hazaért, Ildi már a gyereket vacsoráztatta, felügyelte a fürdését, a telefonon lógott a kollégáival vagy a barátnőivel, és az esti mese után is Lacika mellett maradt. György a másik szobában halkan bekapcsolta a tévét, de hamar elunta, zenét nem hallgathatott, mert Ildi szerint áthallatszott a betonfalon, az olvasáshoz pedig végképp semmi kedve nem volt, mert estére a fáradtságtól már égtek a szemei. Csak a magányos sétákra vágyott.

Mielőtt az éjszakai sétájára indult, résre nyitotta a gyerekszoba ajtaját, bedugta a fejét, kicsit hallgatta az asszony és a fia egyenletes szuszogását, beleszippantott a felesége parfümjével keveredett ágyneműillatú levegőbe, és szomorú sóhajtással nyugtázta, hogy ő ebből a meghitt együttlétből, úgy tűnik, már végleg kimarad. Halkan becsukta maga után az ajtót, az előszobában felhúzta a cipőjét, vette a kabátját, és lehajtott fejjel, mint aki száműzetésbe indul, leballagott a lépcsőn.

A sétái során mindig ugyanazt az útvonalat járta be. Leszegett fejjel, indulatosan rótta a környéket, végig a lakótelep kihalt utcáin, megkerülve a parkot, a játszóteret, míg elért a közértig, ott, az épület hátsó, park felőli oldalán, az utcai lámpa sápadt fénykörén kívül még leült egy padra, kicsit elmélázott, és lassan, komótosan elszívott egy cigarettát. Óraműpontosan ugyanabban az időpontban, fél tizenegykor indult otthonról, tizennégy perccel később fordult be a sarkon a parknál, ahol mindig ugyanazzal a kései kutyasétáltatóval biccentettek egymásnak, tizenegy percig tartott, míg megkerülte a parkot és a játszóteret, majd a közért mögötti padon rágyújtott. Már fejben is le tudta járni az utat, lépésről lépésre, mint a sakkozók, akik fejben játszva is pontosan látják maguk előtt a táblát, a figurákat és a lépéseket.

A felesége tévedett. Az esti sétáktól sem tudott könnyebben elaludni, csak mímelte az alvást. Néha még hajnalban is csak vergődött, vagy átizzadt pólóban kiment a konyhába meginni egy pohár vizet, elszívni egy cigarettát. Máskor meg az éjszaka közepén felkelt az ágyából, magára kapta a ruháit, és elment a Máriakertbe a haverokhoz.

Régebben (mielőtt se nekünk, se a barátainknak nem voltak gyerekeik, és nem minden a munkáról, a megélhetésről és a politikáról szólt) Ildivel moziba, színházba, kiállításokra jártunk, a barátokkal buliztunk, könyvekről, filmekről vitáztunk, és sokat röhögtünk. Akkoriban, ha felriadtam, és a hajnali derengésben megláttam Ildit, amint hátat fordítva, felhúzott lábakkal aludt mellettem, képtelen voltam uralkodni magamon, és simogatni kezdtem a fenekét. Először csak finoman, a hálóingén keresztül járta be a tenyerem a kedves dombokat, majd a felcsúszott hálóing alatt az ujjaim lassan besiklottak a combjai között az édes kis bozótba. Ildi nem fordult felém, csak a fenekét tolta közelebb hozzám, és ütemes mozgással utat engedett az ujjaimnak, majd hátranyúlt, becsúsztatta a kezét a nadrágomba, és lassú mozdulatokkal simogatni kezdett, jelezve, hogy egyáltalán nincs ellenére a hajnali áhítat. A gatyámat letornászva, hátulról öleltem magamhoz, vadul, zihálva szerelmeskedtünk, aztán cirógattam, csókoltam a pihés nyakát, ő pedig a kezemet maga elé húzva hálásan megpuszilta, és a tenyeremet a mellére helyezte. Így aludtunk összebújva, elégedetten reggelig. Reggel sem beszéltünk az éjszakai kalandról, csak lopva egymásra kacsintottunk, és cinkosan mosolyogtunk, mint a titkos szerelmesek.

Hogy megváltozott minden, mintha csak álom lett volna! Vagy mintha az lenne az álom, ami most van – morfondírozott a férfi.

Ildi egy évvel járt alattam a Kisképzőbe, textil szakra, ott voltak a legjobb csajok. A textiles lányok feltűnően sminkelték magukat, erősen kihúzták a szemüket, jól öltöztek, nem úgy, mint a zsíros hajú, lógó gatyájú festők és szobrászok, akik a pacuha külsővel is jelezni kívánták, hogy őket nem érdeklik a külsőségek, ők művészek. A festő srácok között volt egy fiú, aki munka közben állítólag annyira elmerült a művészetében, hogy merő szórakozottságból a hajába törölte az olajfestékes kezét, a festéket aztán terpentinnel sem sikerült nyom nélkül eltüntetni, így, évekkel megelőzve a korát, már a hetvenes évek végén zöldessárga hajtinccsel járt.

Ildi népszerű lány volt az iskolában, kihívóan öltözött, a szeme színéhez passzoló búzakék kendővel emelte ki magas homlokát, nagyanyja sikkesen átalakított horgolt, fekete blúzát hordta a farmerjához, és az Ecserin vásárolt antik bizsukat viselt a karján és a nyakán. Sokan hajtottak rá, én csak amolyan félszeg módon, messziről bámultam, próbáltam szemezni vele. Nem feltételeztem, hogy a sok nagydumás, rámenős bika mellett éppen engem választana, a kudarctól pedig mindig szorongtam. Aztán évekkel később, amikor ő már az Iparművészetin is végzett, véletlenül összefutottunk egy kiállításon, akkor mesélte el, hogy titkon mindig arra várt, hogy én kicsit bátrabban kezdeményezzek (de állítólag ingerlően mulya és félénk voltam, ezt találta bennem a legvonzóbbnak, ezt már akkor sem értettem), és végre összejöttünk. Azóta együtt vagyunk. Bár, ha belegondolok, a kijelentés, hogy „együtt vagyunk”, egy ideje már túlzásnak tűnik.

A lány divattervezőnek készült, de érdekelte a jelmeztervezés is, így került a Tv-be, ahol végül Bakó szemet vetett rá. A nőfaló rendező (ő legalábbis így emlegette magát), aki kékesfekete borostáját és a melléig kigombolt ingén kikandikáló sűrű bozontját egyaránt férfias trófeaként viselte, a büfé melletti aulában egy kávéscsészével a kezében, engedélyt sem kérve, odaült Ildi asztalához, és hangosan szürcsölve leplezetlenül bámulni kezdte, míg végül a lány nem bírta tovább, és megszólította.

– Mindig ilyen hangosan issza a kávéját?

– A kávét nem – felelte a férfi, és odanyújtotta a csészét. – Szagold meg!

– Ez nem is kávé. Mi ez? – kérdezte a nő, miután fintorogva megszagolta az orra alá dugott csészét.

– Extra kávé – nevetett a férfi. – Amióta az elnök betiltotta az alkoholt a büfében, kemény blokk ellenében lehet kávéscsészében konyakot kapni. Nem tudtad? Kérsz?

Ildi megrázta a fejét.

Amikor fény derült a lány szakmájára, Bakó (akiről a házban hitelt érdemlő hölgyek azt suttogták, hogy még a hátát is boglyas szőr fedi) felajánlotta, beveszi a következő kosztümös tévéfilmje stábjába, sőt, ha Ildi szeretné, mert olyan intelligens az arca és olyan vonzó a hangja (mondta, miközben a melleit bámulta), azt is el tudná intézni, hogy képernyőre kerüljön a délelőtti műsorban, mert neki ez is csak egy szavába kerül.

– Na, ha a Bakóval dolgozol, meg kell tanulnod számolni! – mondták a kollégák Ildinek, amikor eldicsekedett a felkéréssel.

– Számolni? – kérdezte a lány csodálkozó szemekkel. – De hát miért?

– Mert azzal számolhatsz, hogy meg fog baszni – hangzott a válasz.

– Na, engem ugyan nem! – tiltakozott Ildi.

De miután valóban műsorvezető lett a délelőtti műsorfolyamban, a Szabadság téren azt rebesgették, hogy talán mégis.

– Ne törődj a pletykákkal! – nyugtatta Kamilla, a macskaszemű bemondónő, aki elsőként osztotta meg vele, mit mesélnek róla a háta mögött.

A sminkszobában, a tükör előtt ültek, Ildi arcát púderezték, a bemondónő pedig, miközben utasításokat adott a fodrásznőnek, hol süsse be a frufruját és hol tupírozza magasabbra bronzvörös hajkoronáját, folytatta:

– A Tv-ben, szívem, minden csinos nőről ilyeneket terjesztenek, ha sikeres lesz. Ne félj, rólam is! Ebben a házban csak a nagyon csúnya nőkről feltételeznék, hogy a tehetségük miatt érvényesülnek, ők viszont nem kerülnek képernyőre.

A sminkes lányok kuncogtak, itták a bemondónő szavait, egyetértőn bólogattak, s minthogy a sminkszobák és fodrászüzletek a női titkokat előcsalogatják ugyan, de megőrizni képtelenek, Kamilla alig lépett be a szomszédos stúdió technikai helyiségébe, azonnal mesélni kezdte a keverőpult mögött vihogó adásrendezőnek és képvágónak, hogy képzeljék, most éppen kire vetette ki hálóját a majomember.

Ildi az utóbbi hetekben arra panaszkodott a férjének, hogy a Szabadság téren a kollégák idegesek a szokatlan hírektől. Korábban a tv-híradóban a belpolitika lényegében a „megérkezett, elutazott, fogadta, megnyitotta” típusú hírekből állt, és a külpolitikát is csak azok a nézők értették, akik tisztában voltak a politikai háttérrel, illetve a kacifántos bikkfanyelvvel; tudták például, hogy mi a különbség az „elvtársi”, a „nyílt elvtársi”, a „baráti” és a „meleg baráti” légkörben lezajlott tárgyalások jelentése között, és ha így sem értették volna, akkor a mindentudó kommentátorok megmagyarázták nekik a pártközpont illetékes elvtársának szakavatott útmutatásai alapján. Újabban viszont szinte nem volt nap, hogy ne érkezett volna valamilyen leleplező híradás a Sztálin- és a Rákosi-korszak bűneiről, a Gulagról és a hazai munkatáborokról, a Szovjetunió és a náci Németország titkos paktumáról, sorra rehabilitálták a bolsevik diktátor és hűséges hazai követőinek kivégzett vagy eltüntetett ellenfeleit. A művészeti főosztályon a korábban tiltólistás szerzők írásairól vitatkoztak, a büfében nyíltan kommentálták a Szovjetunió várható szétesését, Kádár felmentését, az ellenzék szerveződését és az új pártok alakulását. A munkatársak egy része lelkesedett, mások meg, akik tudták, hogy a szakmai hiányosságaikat eddig is csak a politikai megbízhatóságuk pótolta, pánikba estek. A könnyebb alkalmazkodás érdekében a lelkekben (éppúgy, mint a hangtanban), megkezdődött a részleges vagy teljes hasonulás.

Györgynek ismerős volt, amit a felesége a Tv-ről mesélt, mert a rendőrségnél is hasonló volt a hangulat. Legfeljebb kevesebben voltak a lelkesek, és több volt az ideges főnök. Hiába vártak megnyugtató válaszokat a pártközpont megzavarodott vezetőitől, a durva áremelkedések, a forint zuhanórepülése, az emelkedő külföldi adósság és a megugró energiaárak ellenére ők továbbra is görcsösen ragaszkodtak ahhoz, hogy nincs válság, és ha valaki a saját bőrén netán az ellenkezőjét tapasztalná, annak nyilván „hamis tudata” van.

A kapitányságon lassan beletörődtek, hogy az elmúlt években a török és arab pénzváltóbandák gyilkolásszák egymást, és egyre több munkát adnak a csempészek és a heroinkereskedők is. Tudták, hogy Hakan, különösen a pestlőrinci kamionterminál megnyitása után, már a nemzetközi csempészet egyik irányítója lett. A török üzletember jól működő birodalmat épített az NSZK-ba vágyakozó illegális bevándorlóknak és a nemzetközi terrorszervezeteknek eladott nyugati vízumokból befolyt vagyonból. Azt is tudták, hogy Hakan sikerének egyik titka, hogy jó kapcsolatokat ápol magasabb hazai rendőrségi és politikai körökkel, sőt alighanem a Szürke Farkasokkal is, azzal a terrorista csoporttal, amelynek a KGB-vel is bensőséges együttműködése lehetett, mert szovjet kérésre a szervezet Magyarországon is szabadon garázdálkodhatott. A Cégnél ezeket az ügyeket amolyan politikai adottságként kezelték, nem rájuk tartozik, mondogatták. A bűnügyi nyomozókat inkább az országban rohamosan szaporodó betörések és a fegyveres bűnesetek aggasztották, mert azok már az ő szakterületükhöz tartoztak, az ő felelősségük volt.

György egy rózsadombi betörésnél helyszínelt. A középkorú, enyhén pocakos tulajdonos sápadt arccal, összegörnyedve ült a kanapén, és a mellkasát tapogatva ismételgette: „Na még csak ez kellett, még csak ez kellett nekem!”

– Gyanakszik valakire, aki tudhatott az értékekről? – kérdezte a nyomozást vezető százados.

– Nem gyanakszom senkire, de szakavatott tippre jöttek, az biztos. Még véletlenül se a gyengébb képeket vitték el, hanem a Rippl-Rónait és a Vaszaryt – közölte fájdalmas arccal. – A Rippl értékesebb volt, a Vaszary viszont igazi ritkaság, még sosem került a piacra, és a kedvencem volt, azt nagyon sajnálom – panaszkodott szinte sírva.

A pasasnak igaza lehet, vélekedett magában György. Talán épp a Máriakertben kapták a tippet a betörők.

Annak idején én naivan, a nyitott ajtón át sétáltam be a Máriakertbe, amit a környéken csak zsiványtanyaként emlegettek. Az élelmesebb törzsvendégek (amikor később elmeséltem nekik) igyekeztek meggyőzni, hogy ezt tekintsem kivételes szerencsének, mert, mint mondták, ellentétben a geometriával, ahol két pont között a legrövidebb út az egyenes, az életben az egyenes mindig a leghosszabb, és ha érvényesülni akarok, keressem inkább a kiskapukat. Én viszont úgy láttam, a kiskapukon már így is olyan tülekedés zajlik, hogy a tolongásban a végén még eltaposnának. Egyébként se tartottam magam elég dörzsöltnek ahhoz, hogy ha ügyeskedni próbálnék, ne zavarodnék bele a hazugságaimba. Lám, a Máriakertben is bevált az egyenes út, mondogattam. (Mert akkoriban még így gondoltam.)

– Az üzletvezetőt keresem – szólítottam meg a csokornyakkendős pincért, aki az egyik asztalnál épp a terítést ellenőrizte, megigazította az evőeszközöket, a szalvétákat, és a fény felé tartva vizsgálta a poharak tisztaságát.

– Meg van beszélve? – kérdezte a férfi a levegőbe emelt pohár mellől odapillantva.

A pincér régivágású, hetven körüli férfi volt, ritkás haját gondosan ráfésülte kopaszodó feje búbjára, peckesen, kidüllesztett mellel állt, csak a nyakát billentette hátra, ahogy a poharat ellenőrizte, amitől a tartása olyan volt, mint a múlt századi némafilmeken az orrukat fenn hordó komornyikoknak, vagy mint akit heveny derékfájás gyötör. Az ő esetében ez utóbbi volt a helyes megfejtés, átkozta is a főpincér emberszabású ősünket, hogy milyen meggondolatlan ötlet volt tőle lemászni a fáról és két lábra állni. „Bezzeg a majmoknak sosem fáj a hátuk”, mondogatta a derekát tapogatva, amikor belehasított a csúz.

A vendéglő amúgy is rejtélyes helynek tűnt, ha arra sétáltam, megbámultam a cirádás homlokzatú, zárkózottságával csábító épületet, ilyenkor gyakran felmerült bennem, szívesen dolgoznék ott a suli mellett, hogy a soványka ösztöndíjam mellé ne kelljen az apámtól pénzt kérni. „Lehetnék italosfiú, vagy valami ilyesmi”, gondoltam magamban.

Az épület eredetileg gazdag sváb parasztház volt, bontott téglákból emelt, magas kerítés őrizte az utcai frontot, a falon túl volt a kert, közepén az őzláb ágakkal nyújtózkodó ecetfával. A fa körül és a ház kertre néző hosszú tornácán álltak a piros kockás abroszokkal megterített asztalok. A hangulatos kertről és az első tulajdonos Mária nevű feleségéről kapta a nevét a vendéglő, vagy jó száz éve. Az étterem vaskos, tölgyfából készült bejárati ajtaja és az utcára nyíló zsalugáteres ablakai mindig zárva voltak, legfeljebb délelőtt lehetett belesni rajtuk, amikor a hajnali vendégek után takarítottak, és szélesre tárt ablakokkal és ajtóval, kereszthuzattal szellőztettek. Olyankor terítettek a pincérek a déli nyitáshoz, és abban az időpontban sétáltam be én is.

– Megtudhatnám, mi okból keresi az üzletvezető urat? Persze, csak ha nem titok – érdeklődött a pincér.

– Munkát keresek, pénzre van szükségem az iskola mellett.

– Mégis milyen munkára gondolt? Van valamilyen végzettsége?

– Idén végzek fotó szakon.

– Na, itt biztosan nem fog fényképezni, azt garantálom – vetette oda a fogai között, anélkül, hogy levette volna a szemét a pohárról, amit éppen ellenőrzött.

– Én sem fotózásra gondoltam – közöltem. – Szívesen mosogatok is.

– Szívesen mosogat? Na, ilyet se hallottam még – csodálkozott az ember.

– Úgy értem, nem örömből, hanem a fizetés miatt.

A pincér elmosolyodott.

– Értettem, persze. Ha javasolhatom, pultosnak ajánlkozzon, abban épp hiányunk van. Tegnap mondott fel a pultoslány, mert a vendégek fogdosták a popsiját.

Végignézett rajtam.

– Magával ez nem fog előfordulni. Remélhetőleg – tette hozzá egy félmosollyal. – És mondja azt a főnök úrnak, hogy Ottó úr küldte. Én vagyok Ottó úr, a főpincér.

Az étterem délben és kora este családias kisvendéglőként működött, házias konyhával, cigányzenekarral, este kilenckor aztán a pincérek minden asztalnál megkérdezték, rendelnek-e még valamit („Mert mindjárt zár a konyha”), háromnegyed tízkor Ottó úr körbejárt a fekete bőrbugyellárisával és a számlákkal, elbúcsúztak a vendégektől, és tíz órakor látványosan bezárták a vendéglőt. Tizenegy órától a Máriakert átvedlett éjszakai bárrá, a Ki Mit Tudból ismert jazz-zongorista váltotta a cigányzenekart, és kicserélődött a közönség is. Akkortól kigyúrt kidobók ellenőrizték a vendégeket a kulcsra zárt bejárati ajtó kukucskálóján keresztül, és ha valakit nem találtak elég megnyerőnek, arra hivatkozva, hogy az étteremben éppen zárt körű rendezvény zajlik, finoman eltanácsolták. Hogy a válogatásnál milyen szempontokat követtek, illetve hogyan tudták egy pár centis lyukon át eldönteni, kit engednek be és kit nem, azt csak találgatni lehetett, mert a közönség amúgy igen vegyes volt: politikusok, művészek, újságírók, sportolók, alvilági figurák és kurvák egyaránt voltak közöttük.

Varga úr, a főnök, a szabadkasszás jogosultságot jó politikai kapcsolatainak, illetve a támogatójának juttatott anyagi elismerésnek (ahogy ő nevezte, szocialista összeköttetésének) köszönhette, így aztán a rendőrség és az adóhivatal legfeljebb vendégként látogatott oda. Megkülönböztetett figyelem, kedvezményes árú vacsora, ingyen konyak és pezsgő dukált nekik. A Máriakert üzleti sikerének valódi motorja azonban Kázmér úr, az üzletvezető volt, akinek kisujjában volt a vendéglátós szakma, tudta, hogyan lehet trükközni a francia blokkal, miként lehet észrevétlenül csökkenteni az ételek súlyát, az italok mennyiségét, és milyen lehetőségeket rejtenek az IBUSZ-csoportos vendégszámítások. Így azután ragyogóan kiegészítették egymást a nem túl élénk képzeletű, ámde a rendszerbe sikeresen belesimuló Varga úrral és a hely eleganciáját garantáló Ottó úrral. Vagyis, ahogyan az a tökéletes üzleti modellben kívántatik, ki-ki hozta azt, amiben a legjobb volt, a tisztességtelenül szerzett hasznot pedig tisztességesen elosztották egymás között.

A konyhán kezdtem a munkát a vacsora utáni edények mosogatásával, aztán hajnali négyig az italos pult mögött álltam, majd zárás után még rendbe raktam a pultot, elmosogattam a poharakat, és úgy indultam haza. Fárasztó életmód volt, napközben aludtam néhány órát, lopott percekben szundikáltam, gyakran lógtam a suliból, de jól kerestem, és sokat tanultam az életről és az emberekről. Többet, mint az iskolában. Itt tanultam meg, milyen trükkök mozgatják a világot.

– Előre figyelmeztetem, György – kezdte Ottó úr már az első este –, hogy a kollégák el fogják halmozni kreatív ötletekkel, de tudja, fiam, ez nem resti. Ez egy minőségi vendéglő, még ha külsőre szerénynek tűnik is. Bizonyára feltűnt, hogy kedvelem magát, de ha meglátom, hogy simliskedik, zúgva röpül innen, mint a győzelmi zászló, ahogy manapság éneklik – fűzte hozzá Ottó úr.

– Száll, Ottó úr! Zúgva száll. Úgy van a dalban.

– Jó, akkor száll – hagyta jóvá a főpincér.

A főpincéren kívül csak egy Márkus nevű vendég szólított Györgynek, a többiek Gyurikának hívtak, amit utáltam. A harmincas éveiben járó férfinak, aki a törzsvendégek közül elsőként vett a szárnyai alá, tekintélye volt a Máriakertben. Legendák keringtek kiismerhetetlen, titokzatos kapcsolatairól és a hidegvéréről, hogy amikor az egyik rettegett nehézfiú részegen, a kését előrántva belekötött, ő mosolyogva, zsebre dugott kézzel várta, aztán fordulásból úgy rúgta állon a pasast, hogy közben ki sem vette a kezeit a zsebéből. Márkus az angolos hidegvéréhez illően a Máriakertben kizárólag whiskyt ivott. Rozsdaszínű sportzakóját finom dohányillat és parfümfelhő lengte körül, vörösesszőke tüskefrizurát viselt, és a bajuszát keskenyre nyírta, az orra alatt kiborotválva. A Dráva menti faluban, ahonnan érkeztem, a bajusz vadon nőtt, mint a dudva, legfeljebb a hosszából vágtak és a végét pödörték, a kifinomult ápoltságnak ezt a fajtáját férfiaknál életemben először Márkusnál láttam.

A férfinak nem csak a stílusa volt különös, hanem a neve is: Márkus Márkus. Bizarr humorérzékkel megáldott szülei a gyermeküket a vezetéknevével azonos keresztnévvel sújtották.

– Ez valójában nem is név, hanem fenyegetés – magyarázta a férfi, ha szóba került a neve, a mutatóujjával ilyenkor fenyegető mozdulatot tett, mint mikor a gyereket rendre intik, és vészjóslón fölemelte a hangját: – Márkus, Márkus! Mindenesetre, ha külföldön vagyok, én is megfordítom a nevem, ahogy mi magyarok tesszük, hogy a keresztnevem kerüljön előre, és olyankor nem Márkus Márkus, hanem Márkus Márkus vagyok – magyarázta faarccal.

Olyan szerettem volna lenni, mint ő. Körülzsongták a lányok, amit rezzenéstelen képpel vett tudomásul, ahogy azt is, akár nyert, akár veszített a kártyán, pedig a bárban éjszakánként olyan összegek cseréltek gazdát a pókeren, hogy a növekvő tétek láttán még a kibicek sem tudták leplezni a felindulásukat. A máriakerti mitológia szerint a pösze színműíró például egyetlen éjszaka alatt elkártyázta a József Attila-díját. Becsületére legyen mondva, utána csak annyit mondott: „Baffátok meg!”, és bánatosan hazakullogott, hogy másnap megint ott üljön a kártyaasztalnál. Igaz, ez már a második József Attila-díja volt, nem is örült neki annyira (Kossuth-díjra számított), csak, mint mondta, a „bajuszos” utálja őt, mert ha berúg, mindig zsidózni szokott. De hát ki nem, ugyebár? A „bajuszos” egyszer behívatta magához (szokásához híven a kivégzésekre emlékeztető hajnali időpontra), barátságosan meglapogatta a vállát, és humornak szánva azt kérdezte tőle: „Mondja, miért nem rúg már be egyszer balra is?” „Jó vicc! – érvelt magában a sikeres színpadi szerző –, mintha a baloldaliak nem zsidóznának, amikor berúgnak, már ha kivételesen nem zsidók (de tudjuk, azok is zsidók, persze), és mitől lenne ez antiszemitizmus? Úgy kellene felfogni, hogy csak az antiszemita, aki józanul is zsidózik.” De a rögtönzött elméletét végül mégsem fejtette ki, mert akkor éppen józan volt.

A Máriakertben a színműíró eltapsolt irodalmi díja és a betévedő balekok elúszott tízezrei az éjszakai kártyapartiknak csupán amolyan járulékos veszteségei voltak, mert a helyi tápláléklánc valódi zsákmányállatainak a melléküzemágakból meggazdagodott állami vagy szövetkezeti vezetők, sikeres butikosok, presszósok és kocsmárosok számítottak. A dörzsölt hamiskártyások szerint ezek az emberek a korrupt kapcsolataik révén méltatlanul gazdagodtak meg, így a kifosztásukat amolyan jogos igazságtételnek tekintették. Ők voltak az áldozatai a betörések zömének is, mert az utóbbi években náluk halmozódtak fel leglátványosabban az értékes festmények, numizmatikai gyűjtemények, a valuta és az ékszerek, és az éjszakai életben sündörgő tippadók is róluk tudták legkönnyebben kideríteni, hol laknak, milyen zsákmányban reménykedhet a szerencsés betörő. Némely tippadót Ildivel korábbról, még a művészeti szakközépből ismertünk, házakhoz jártak becsüsként, így elég pontos ismeretük volt a lakásokban lapuló értékekről.

BIZTOS TIPPRE JÖTTEK

– Biztos tippre jöttek – közölte György, miközben az ujjnyomokat rögzítette a kilincsen, a trezoron és egy-két tárgyon, melyeket láthatólag elmozdítottak a helyükről.

– Ne sokat balfaszkodjatok, Gyuri! – szólt oda neki a bőrdzsekis.

György nem válaszolt, csak nyelt egyet.

– Újabban külföldi megrendelésekre törnek be, és olyan gyors autókkal járnak, hogy a szajré alighanem már kint van a határon. Azért persze gyorsan leadjuk a drótot Hegyeshalomnak – magyarázta a nyomozó a tulajdonosnak.

„Ugyan már! A műkincsekben utazó betörőbandák már évek óta külföldi megrendelésekre dolgoznak”, mormogott magában György, de nem akarta kijavítani kollégáját a civil előtt. Ő is részt vett néhány éve a botrányos képlopás nyomozásában, amikor a külső tatarozásra felépített állványzaton a tolvajok egyszerűen besétáltak a Szépművészeti Múzeumba, és egy görög milliárdos megrendelésére hét értékes képet fújtak meg, köztük Raffaello Esterházy Madonnáját és két Tintorettót, mert az igazgatónő hiába könyörgött a minisztériumnak és a pártközpontnak a működőképes biztonsági berendezésért. Aztán végül az igazgatónő nyakába varrták a felelősséget, mert a felelősség természete már csak ilyen, más nyakába varrva érzi magát jól.

– El ne gyertek a helyszínről, míg nem találtok hasznos nyomokat, keressetek a plafonon is, ha kell – fordult a nyomozást vezető százados Györgyhöz, sarkon fordult, és ott hagyta a másik bűnügyi technikussal a lakásban.

György ritkán szólt hozzá az eligazításoknál, inkább megvárta, míg a kollégái elmondták az ő véleményét is, akkor aztán buzgón, egyetértőn bólogatott. De az újabb sikertelen akciót követő letolásnál, amikor a főnök őt is név szerint megemlítette, már nem tudta türtőztetni magát.

– Őrnagy elvtárs! Miért nem veszik már észre odafönt, hogy a Los Angeles-i magyar maffia is itt pörög az országban, úgy játszanak velünk, mint macska az egérrel, mi meg ahhoz se kapunk eszközöket, hogy legalább lehallgassuk őket. A rosszfiúk BMW-vel, Porschéval száguldoznak, a járőrautókban pedig a hónap végére elfogy az üzemanyag, és olyan pocsék hatótávolságúak a rádiók, hogy azoknál még a taxikban is jobbak vannak – panaszkodott.

– Nem az eszközökkel van a baj, főhadnagy elvtárs, hanem azzal, hogy trehányok és felületesek vagytok! Ha alaposabban rögzítenétek és elemeznétek a nyomokat, ha értenétek hozzá, nem itt tartanánk – torkolta le Balla őrnagy.

A bűnügyi technikusok, morgolódva ugyan, de beletörődtek, hogy a nyomozók lenézik őket, hogy játsszák a vagány csávót, időnként a Kék fényben is fényezik magukat, de a perdöntő bizonyítékokat tőlük, technikusoktól várják. Az a vád azonban, hogy trehány és nem ért a nyomokhoz, felháborította Györgyöt, úgy érezte, Balla megalázta a kollégák előtt. „És ezt épp ez a korrupt, pártkarrierista fasz mondja?”, duzzogott magában. Még éjjel, amikor a parkban a cigarettáját szívta, aztán otthon, az ágyban forgolódva is azon rágódott, mi lett volna az igazán frappáns válasz a főnöknek.

Az őrnagy megjegyzése különösen azért bosszantott, mert gyerekkorom óta vonzódtam a nyomokhoz. Izgatott, képes vagyok-e kiolvasni belőlük a történetüket, ahogy a költözéskor leakasztott képek és elmozdított bútorok után a falon maradt sebhelyek is meséltek a gyerekkoromról. Nemcsak a régi fotók, levelek, tárgyak érdekeltek, hanem a kávéfőző oldalára száradt kátrány, a pohár szájára kenődött rúzsfolt, a keréknyomok mintázata a sáros aszfalton, vagy amikor Gerdával, a húgommal megemeltünk a mezőn egy eldobott, öreg ablakkeretet, és ott maradt a fűben a napszítta körvonala. A rajzfüzetemben igyekeztem megőrizni, ami tetszett. Szénnel rajzoltam, aztán az ujjammal elkentem a kontúrokat, mintha az eső vagy az idő elmosta volna, és a nyomokból kellene kikövetkeztetni az elhomályosult körvonalakat. Szerettem rajzolni, sokat gyakoroltam, de nem mutattam meg soha senkinek.

Csak a trópusilepke-gyűjteménynek nem tudtam örülni, amit apánktól kaptam a tizedik születésnapomra. Ünnepélyesen adta át, közben babonázott a szürke szemével, és a tenyerével végigsimította magas homlokát, mint mindig, ha arra készült, hogy kinyilatkoztasson valami jelentőségteljes igazságot.

– A természet és a tudomány szépsége – közölte diadalmasan.

Várta a hatást, örülnöm kellett volna, nehogy megbántsam, de én viszolyogva bámultam az esőerdőben egykor szabadon repkedő kobaltkék és napsárga pillangókat, ahogy a gombostűkön megfeszítve mutatványos tárgyakká váltak. Aztán a költözéskor az üveggel fedett fadoboz (nem egészen véletlenül) kicsúszott a kezemből, és apám káromkodása közepette a lépcsőre zuhanva darabokra tört. Anyánk lapátra seperte a szétmorzsolódott színes szárnyakat, törött potrohokat, bedobta a kukába az üvegszilánkok, koszos nejlonzacskók, összenyomott konzervdobozok és ételmaradékok közé, és akkor a pillangótetemek meggyalázott élőlények helyett végre egyszerű hulladékká váltak. Egy rossz emlékű születésnap trópusi színekben pompázó nyomaivá.

A hegek is izgattak. Apánk büszke volt szálkás, izmos felsőtestére, minden reggel tornázott (légzőgyakorlatokat, fekvőtámaszokat, felüléseket, guggolásokat végzett), és túllépve a dereka táján megjelent úszógumik iránti ellenszenvén gyakran járkált félmeztelenül a házban. Olyankor nem tudtam levenni a szemem a köldöke fölött éktelenkedő forradásról, a haslövés nyomáról, mintha gyerekként éreztem volna, hogy közöm van hozzá.

Milán bácsi mesélt róla, apánk barátja, aki kiskoromban mindig a levegőbe dobált, ha nálunk járt, és közben hahotázva azzal ijesztgetett, hogy „Kibelezlek, kiskomám, aztán bezárlak egy nagy ládába!”. Igyekeztem én is nevetni, de inkább csak hisztérikusan vihogtam, mert hittem is, nem is, amit mondott. Nevetett, tehát biztosan viccel, gondoltam, míg röpültem a magasban, de félelmetesen hangzott, mert az arca közben néha ijesztően komollyá vált. Egyszer elsírtam magam a félelemtől.

– Na, mi van, kiskomám, beszartál, hogy kibelezlek? Pedig úgy lesz, ahogy mondtam. Nézd meg apád hasát, őt is kibeleztem, és bezártam egy nagy ládába, te is így jársz, majd meglátod! – bizonygatta sokadszorra.

Az egyetlen dolog, ami tetszett ebben a rémes játékban, hogy Milán bácsi volt az egyedüli, aki a gyerekek közül mintha engem szeretett volna a legjobban.

Gyerekként csodáltam apánkat, ő elégedetlen volt velem. Beszélgetni se tudtunk. Anyánk volt a tolmács, rajta keresztül tartottuk a kapcsolatot egymással, nekem apánk gondolatait magyarázta, neki az én érzéseimet. Szüleink időnként félrevonultak, ilyenkor a fülemet az ajtóra tapasztva hallgatództam. Apánk panaszkodott rám. Olyanokat mondott, hogy elkeseríti, milyen lassú a felfogásom, hogy makacs és önfejű vagyok, nem úgy, mint Miki és Gerda. Anyánk ilyenkor csitítgatta: ne aggódjon, majd beérek, vannak későn érő gyerekek.

– Hiába reménykedsz – hallottam egyszer az ajtón át –, a gének megmutatkoznak.

– Na, ezt ne! – csattant fel anyám. – Hányszor kértelek, hogy ezt az egyet ne! – és reszkető hangon hozzáfűzte, ne mondogasson nekem ilyesmit, mert érzékenyebb vagyok, mint a többi gyerek, és a rossz mondatok felhasítják a lelkem.

Így mondta: „felhasítják a lelkét”. Meglátja, mondta apánknak, egy nap majd rólam is kiderül, hogy valamiben tehetséges vagyok. Anyánk sokáig bízott bennem. És Gerda is.

Miki volt az okos kicsi, „akinek már most több esze van, mint a bátyjának”, Gerda pedig születése óta elvarázsolta apánkat, az ölébe ült, apánk arcát két tenyerébe fogta, hosszan fürkészte a szemét, fésülgette a haját, mint egy hajas babának, a fülét birizgálta, apánk pedig elolvadt, ha ránézett.

Féltékeny voltam Mikire, és persze büszke is, hiszen az öcsém volt. Ragaszkodtunk egymáshoz, mert a sikerhez mindig szükségünk van valakire, akit legyőzhetünk (és Miki már kicsiként felismerte, hogy a családban velem összehasonlítva volt a leglátványosabban tehetséges), én meg kapaszkodtam belé, mert abban reménykedtem, hátha félresiklik egy neki szánt mosoly, nekem jut egy neki szánt dicséret. Lehullott elismerésmorzsákért, odavetett szeretetalamizsnákért kuncsorogtam, úgy, mint a csúnya fiúk és lányok, akik odacsapódnak egy szép társukhoz, abban bízva, hátha visszaverődik rájuk is némi fény a csillogásukból, azok meg örülnek az udvartartásnak, mert a csúnyák mellett még szebbnek tűnnek.

Miki azért vágyott a sikerre, hogy mindenki szeresse, én azért, hogy magamat szerethessem.

Bár sok minden érdekelt, nem ment a tanulás, az órán képtelen voltam odafigyelni, aztán az óra előtti szünetekben, amikor a félelem végre összerántotta a figyelmemet, gyorsan átfutottam a napi leckét, és így elboldogultam valahogy. Csak olvasni és rajzolni szerettem. Gerdát és Mikit noszogatni kellett, hogy teljesítsék a szüleink által előírt napi olvasási penzumot, én faltam a könyveket, velem meg ez volt a baj.

– Nem tanul, folyton csak olvas. Legalább tudományos könyveket olvasna, talán ragadna rá valami – hallottam apánkat az ajtón át.

– A fantáziavilágba menekül a kudarcok elől – felelte anyánk.

Olvastam valahol, hogy a lustaság is lehet a magas intelligencia jele, az ember jól elvan a gondolataival. Én is sokat heverésztem, álmodoztam, de valahogy nekem sosem mondták, hogy ez az intelligencia jele volna.

Anyánkon igyekeztem lemérni azt is, hogyan kell fogadnunk apánk váratlan ötleteit, például amikor úgy döntött, „kivonulunk ebből a rohadó világból”, hogy eladjuk a lakást, tanyára költözünk, kivesznek bennünket az iskolából, ők tanítanak minket. A súlyos étkezőasztalnál ültünk, ha kihúztuk, tizenkét ember is elfért körülötte. Az ódon tölgyfa asztalhoz szüleink annak idején márványlapos tálalót is vettek az ócskapiacon, olcsón adták, mert a modern lakásokban ilyesmi már nem fért el. Ormótlan darab volt, a sötétben úgy terpeszkedett a hallban, mint egy fenyegető óriás. Miki félt tőle, egyszer meglestem, hogy a hallba lépve köszönt neki. Nehezen tudtam rávenni, hogy megsimogassa, és lássa, nem bánt.

[…]