SZILVIA MOLNAR

ÜVEGHÁZ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Szilvia Molnar: The Nursery, Pantheon Books, New York, 2023

Ez egy fikciós mű. A nevek, szereplők, helyszínek és események a szerző képzeletének szüleményei. Bármilyen hasonlóság a élő vagy halott személyekkel, eseményekkel vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

Copyright © 2023 by Szilvia Molnar

All rights reserved. Published in United the States by Pantheon Books, a division of Penguin Random House LLC, New York, and distrubuted in Canada by Penguin House Canada Limited, Toronto.

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Lázár Júlia, 2023

Fordította Lázár Júlia

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Kővári Bettina

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-227-3

Ryannek

„Kimerült anyai elmém
…falai közül.”

Catherine Barnett: Summons (Megidézés)

„…mi a kapcsolat pontosan az őrület és a fordítás között?
Hol fordítjuk le, ami az elménkben történik?”

Anne Carson: Float (Lebegés)

Az augusztusi napfény teljes erőből igyekszik betörni harmadik emeleti apró lakásunkba. A karomban tartott csecsemő egy pióca, de nevezzük csak Gombnak. Gomb sír. Nem olyan régen robbant be erőszakosan, nyílegyenesen a világba. Magunkban vagyunk, a kétszobás selyemgubónkban, aztán mégsem, mert kopognak. Az idegen hangtól Gomb még keservesebben bömböl, és én még kevésbé tudom, hogy mit tegyek. Csak azóta vagyok anya, amióta Gomb kibújt belőlem, és a fogalommal éppen úgy barátkoznom kell, ahogyan vele.

A levegő nem mozdul, a fény könyörtelen, a falak visszaverik a hangot. Kiver a víz.

Gombot egy kipárnázott babahordozóba teszem, ami a nappaliban, a kanapé mellett áll, mire csalódott hangokat hallat, harsányan, cseppet sem kedvesen. Meggondolom magamat. Felveszem, és félrehajtom a köntösömet, hogy a teste a mellemre simulhasson. A mozdulatom még mindig esetlen, a súlya más, mint amire az agyam számít, a testem kéretlenül hevül. Szagok belőlünk és körülöttünk, nem lehet nem figyelni rájuk, rossz és megalázó állapotban vagyok. Hosszú és magányos volt a nap.

Egyik karommal és kezemmel támasztom a babát, a másikkal bontom ki a szoptatós melltartót. A mellbimbóm sötétbarnán csillog a késő délutáni fényben, és eszembe jut, hogy az aranyló fény órája a kedvenc sétaidőm ebben a városban, ahol épp lakunk.

Gomb érkezése előtt sokat gyalogoltam, és a lakást elhagyni nem tűnt bonyolult vállalkozásnak. Ha el akartam szakadni a könyveimtől vagy az íróasztalomtól, ahol általában dolgozom, csak kimerészkedtem a nyüzsgő utcára, és reméltem, hogy a város ritmusa elém lök egy-egy szót, kifejezést, ötletet, netán – ne adj’ isten! – érzést, aminek hasznát veszem, bármilyen fordításon is dolgozom éppen.

Tíz év fordítói tapasztalatával is újra meg újra megküzdöttem a munkámmal. Nem magával a szöveggel, hiszen élveztem, ahogy „helyes” megoldásokra találok (a kollégáim még mindig használják ezt a helytelen kifejezést). A kaméleonszerep lehet örömteli, de a több pénzért, ösztöndíjért, netán jogdíjért folytatott állandó harc kimerített. Nem mintha a pénz annyira érdekelt volna, de szükségem volt rá, mint bárki másnak. A szakma peremén létezni amúgy szórakoztató – a sajátos versenyképességben találtam élvezetet. A legutóbbi munkáimat még a sajtóban is elismerték, ami azzal járt, hogy nemegyszer a borítóra is kikerült a nevem. A szerzőimet néha színes magazinokban láttam viszont, vastag gyapjúpulóverben, amint merengve nézik a zord skandináv tájat. Más hétköznapi lényekhez hasonlóan, vagyok elég hiú ahhoz, hogy bevalljam, nem szerettem volna, ha engem is ebben a rideg környezetben fotóznak, és végül is nem vagyok versengő típus. Nem vágyom rá, hogy látható legyek.

Nem voltam árva, de olyan nagyon régen leváltam a családomról, hogy egy adott ponton odahagytam a múltat, talán csak annak érdekében, hogy elégedetten vegyem tudomásul a jelent. Ha szakszerűen akarok fogalmazni, megteremtettem a magam szerény körülményeit azzal, hogy az Államokban a svéd irodalom fordítója lettem.

Megy le a nap, és nekem szabadulnom kell ezektől a gondolatoktól: velem van Gomb, és most ez vagyok én. Ez a dolgom, hogy vele legyek.

A tarkójánál fogva a mellemre illesztem, fogatlan szája kinyílik. Rácuppan a halpuha ajkával. A testem megvonaglik, érzékenyen érint, ahogyan ráharap.

Az idő nagy részében nem tudom, mit teszek. Gomb olyan közel nyomul a mellemhez, hogy fogalmam sincs, hogy kap levegőt. A csalódás betölti lassan a kis batyut, ami a teste, és felsír, de nem elég hangosan ahhoz, hogy elnyomja az ajtón felhangzó újabb kopogást. Idegesít. A karom megfeszül. Újabb kopogás hallatszik, még hangosabb. Újra nem tudom, hogy mit tegyek.

Más helyzetben, egy másik világban fütyülnék arra, aki megzavar, folytatnám az életemet, vagy ha várnék valakit, arra felkészülnék. Talán eljátszhatnám, hogy éppen lefeküdni akartam, megigazíthatnám a köntösömet és összefoghatnám a hajamat. A zilált megjelenésemet Gombra foghatnám. Esetleg dönthetnék úgy, hogy többé nem izgat a külvilág, és bárki áll az ajtó mögött, megszabadíthat a rossz érzéseimtől. Talán ezt a csatát már el is döntötték helyettem.

Az ajtó felé irányítom magunkat, Gomb végre egyenletesen szopik, két lélegzetvétel között. Ismétlődő mozdulatai egy úszó víz alatti karcsapásaira emlékeztetnek. Lassan megbékél az anyatejtől, a teste elcsitul, és megadja magát a jóllakott elégedettségnek. Nagy levegőt veszek.

A kémlelőlyukon át a kint álldogáló férfiban Peter nevű felső szomszédunkra ismerek. A halszemlencsén át a kopasz feje akkora, mint egy luftballon, amit szorosan a hosszú, vékony testéhez kötöztek, két gombszemével várakozásteljesen pislog. Megtorpanok – mégis mi az ördögöt szeretne ebben az órában? John, a férjem amúgy is bármelyik percben megjöhet.

Az ajtó mindkét oldalán áll a levegő. Kinyitom, azon tűnődve, vajon nem én akartam-e így.

Miután kora reggel először a mellemre tették, úgy éreztem, nem vagyok több, mint egy sztráda melletti elhajított tárgy, valami, aminek nemrég még értéke volt. Üdítősdoboz, zokni, félig szívott cigaretta, rágógumi, fejét vesztett baba, használt alsónemű. Magányos kupak a palackja nélkül. Áthajtottak rajtam, félresodortak az út szélére, szél vagy más erő tépázott. Ugyanakkor valami szétfoszlóban levő emelkedettség még azt mondatta velem, végigcsinálnám újra. A testem kicselezett: elhitette velem, hogy legyőzhetetlen vagyok, mert életet adtam.

A Gomb születése utáni zűrös pillanatokban nővérek és orvosok nyüzsögtek a szobában, vizsgáltak engem, a babát, a monitorokon villogó adatokat, vonalakat és számokat. Kezelték a gépeket. Lepedőket, párnákat gyűrött papírbetéteket igazgattak, dobtak ki, cseréltek frissre. Kaptam katétert; csövek vezették ki belőlem a folyadékot, más folyadékokat meg a vénámon át belém.

A nap pörgött velünk, olyannyira, hogy egyszer csak azt vettem észre, kigurítanak minket a helyiségből. Persze ez csak egyetlen példa arra, hogyan születik új élet, de az én esetemben meglehetősen brutálisan történt. Abban viszont egyáltalán nem vagyok biztos, hogy elkerülhető egy szülésnél a brutalitás. Brut, brutus, bruto… Nem pont egy ember alkotta „szörnyetegre” gondolok, amikor le akarnám írni ezt az élményt, mégis elsőre ez a szó ugrott be.

Szavak és kifejezések villództak a szemem előtt, John finoman szökdécselt ide-oda, mindig valaki útjába került, amikor hozzám közeledett, és nem igazán tudta, hogyan lehetne jelen anélkül, hogy bárkit zavarna. Azt mondja, megkönnyebbült, hogy Gomb hétvégén született, így nem kellett szabadnapot kivennie, én viszont elveszítettem az időérzékemet, és csak azt akartam tudni, hová visznek.

Hosszú, leírhatatlan folyosókon toltak, és közben arra gondoltam, átengedem magamat a pillanatnak, mást úgysem tehetek.

Este, amikor a kórházi személyzet, a barátaink és John családtagjainak áradata elcsitult, és a szobában olyan csend honolt, mintha mindenki megfeledkezett volna rólam, csak annyit éreztem, hogy Gomb első szopási kísérleteitől sajog a kisebesedett mellbimbóm. A háttérből csecsemősírás és a nővérek beszélgetésének halvány visszhangja hallatszott; valószínűleg megérkeztek az éjszakások.

A testem deréktól lefelé még zsibbadt a gyógyszerektől, a lábam között olvadozó jeges pakolásból származó nedvesség irritált, és legszívesebben kitekertem volna a kislányom nyakát.

Gomb már néhány órája velem volt, nagyobbrészt csendben, és mint a mohó éhség, úgy fogott el az inger.

Facsarjunk ki, mint egy nedves rongyot!

A sötét kórházi szoba előbb befogadta, aztán hozzám vágta a kívánságomat.

Szép őszi nap, amikor az emberek még a szabadba vágynak a tél beállta előtti utolsó pillanatban. A közeli olasz éttermünkbe tartok, hogy találkozzak Johnnal, a kelet-európai pincérek ügyet sem vetnek ránk, de az étel olcsó és vidám. Nem tudok nem arra gondolni, hogy hiányozni fog a férjemmel kettesben eltöltött idő. Próbálunk gyereket csinálni, és ez az első randevúinkat juttatja eszembe. Akkoriban állandóan az öltözés-vetkezés állapotában voltunk, egymás szájáról, hátáról és hasáról törölgettük a nedveket, kuncogva húztuk ki az újabb papír zsebkendőket a dobozból; a szokásosnál fiatalabbnak éreztük magunkat, és megfeledkeztünk az időről. Most, friss házasként igyekszem minél mozdulatlanabbul feküdni, hogy egy csepp nedv se csöppenhessen ki belőlem. Rendszeresen szedem a terhesvitaminokat, a petefészkem derűlátóan készül a jövőre.

Közben folytatjuk az egyszerű napi rutintevékenységeinket. Te még csak gondolat vagy, és azon tűnődöm, hogyan neheztelek majd rád, ha megjelensz. Ha megbontod a békét. A szabadságom útjába állsz. Talán egyszer majd mentegetőznöm kell előtted, pedig csak becsületes vagyok. Éppen annyira akarlak, amennyire félek tőled.

Az étterem neonfényeiben az ablakon át kiszúrom Johnt. Olyan jóképű, sőt távolabbról még jóképűbb. A pincér a boksz felé int, ahol John a telefonját böngészve üldögél. Mert szerelmes belém, észreveszi, ahogy belépek, és leteszi a telefont. Figyeli a közeledő alakomat, aztán melléje csusszanok, mert egyszer elárulta, szereti, ha ugyanazt látjuk. Megcsókoljuk egymást. Gyorsan összefoglaljuk a napot: az övé az irodában, az enyém a könyvtárban telt.

John a só- és borstartóval játszik. Biztosan éhes. A sóból kis félholdakat formázunk a friss vízzel töltött poharunk mellett, és fütyülünk a rendelésünket felvevő pincér grimaszaira. A bokszban ülve egymásnak dőlünk, és nem sokat beszélünk, míg az étel meg nem érkezik.

Aztán John beletép egy vaskosra szeletelt fehér bagettbe, olívaolajba mártogatja a cafatokat, egyik kezével átkarol, és felélénkül. Egy újságcikkről beszél, amit most olvasott, és arról szól, milyen fontos, hogy Észak-Afrikában az emberek tanuljanak a klímaváltozásról, hogy jobban felkészülhessenek, és tovább termeszthessék a gabonanövényeket.

A ropogós kenyérdarabokat a közepes minőségű olívaolajba mártogatom, és a megfelelő ritmusban beleszólok a mondandójába, vagy kérdéseket szúrok közbe. Ha Johnnal vagyok, magamra találok. Ha mellette ülök, és hallgatom, mindig elgondolom, vajon az „együvé tartozó” és az „együttérző” szavaknak van-e közük egymáshoz.

Elénk teszik a görögsalátát, egy hatalmas tál rapinival megszórt kolbászos spagetti kíséretében. Igazságosan elosztjuk az ételt, könnyed, harmonikus mozdulatokkal cserélgetjük a tálakat. Az étteremben nyüzsögnek az emberek, mindenki a családjával vagy barátaival érkezik, a legtöbb asztal foglalt. A helyiség lüktet az élettől, boldogságtól, éhségtől. A pincérek ki-be rohangálnak a konyhából a terembe és vissza, cikcakkban kerülgetik egymást a megrakott tányérokkal. Johnnak az új fordításomról mesélek: a könyv egy nőről szól, akinek a férje öngyilkos lett napokkal a fiuk születése után, és miközben fölidézi, ahogyan találkoztak, ismerkedtek, házasodtak, az ember az olvasóhoz hasonlóan óhatatlanul arra gondol, hogy ő kergette a párját a halálba. Szörnyen hosszú, túl hosszú könyv.

De stilisztikailag egyáltalán nem nehéz, gyorsan befejezem.

Tekergetem a tésztát a villámra, és feltűzdelem a rapini zöld leveleit.

Karácsonyra be akarom fejezni, akkor különösen jól jön majd a pénz.

Megbeszéljük, mihez kezdünk majd a pénzzel, talán egy keveset félreteszünk, netán elutazunk valahová, bár John alig tud elszabadulni a munkából.

Az ételtől ellazuló, kiteljesedő testtel John ugratni kezd.

Na mi van azokkal a skandinávokkal, mitől megszállottjai a halálnak?

Mire gondolsz?, kérdem, bár pontosan tudom, mire gondol.

A könyveidben mindig meghal valaki. Az utolsó kenyérdarabbal kitunkolja az utolsó csepp olajat, felszedi a morzsákat a tányérjáról.

Azért ez nem így van. Rávigyorgok. És nem az én könyveim.

Dehogynem, mondja, és emlékeztet rá, hogy a legutóbbi négy fordításomban hol egy feleség lett rákos, hol a fiú adagolta túl magát, hol egy gyerek halt meg, hol egy anya, rögtön szülés után.

Oké, elismerem, hogy ez tényleg túl sok halál.

De eleget hoz a lakbérre, teszem hozzá hanyagul.

Jogos. A te könyved talán az ellenkezőjéről szól majd, mondja kedélyesen, én rászólok, hogy ne butáskodjon, de értékelem, hogy ezt gondolja rólam. Csekély ellenállással engedjük bele magunkat az év végi lazulásba.