FRITZ PÉTER
SZEGEDY-MASZÁK MARIANNE

KOROK ÉS ÉLETEK

Határtalan
magyar történelem

A fordítás az alábbi kézirat alapján készült:

Peter Fritz and Marianne Szegedy-Maszak: Times and Lives

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Varga Bálint, 2023

Fotók

Fritz Péter családi archívuma

Szegedy-Maszák Marianne családi archívuma,
© Route 1 (208. oldal)

Fordította Varga Bálint

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-217-4

„Nem a bíráló számít, nem az, aki fanyalog, mert az erős ember egy pillanatra megbotlott, vagy mert ezt vagy azt szerinte jobban is csinálhatta volna az, aki cselekedni mert. Egyedül azé az érdem, aki kiáll a küzdőtérre, akinek arca porban, verejtékben és vérben fürdik, aki vitézül tör előre, aki újra meg újra téved és hibázik, mert a tévedések és hibák minden erőfeszítés velejárói, aki síkra száll a nemes ügyért, aki szerencsés esetben végül megízlelheti a diadal gyümölcseit, s ha derekas teljesítménye dacára végül mégsem arat sikert, legalább tudja, hogy soha nem kell osztoznia a bátortalanokkal és hidegszívűekkel, akik nem ismernek sem győzelmet, sem vereséget.”

Theodore Roosevelt
 (fordította: Freund Róbert)

Fritz Péter előszava

– Péter, te olyan vagy, mint Otto – közölte bécsi látogatóm. – A vombatod.

Egy hatalmas lyukat néztünk, amit Otto, a vombat ásott a Sydney-től délre fekvő, Honeywood nevű birtokunkon.

Egy ideig csak néztem a látogatómat, és a hasonlatán gondolkodtam.

– Ez így nem feltétlenül igaz – fejeztem ki udvariasan egyet nem értésemet. – Otto nem a mi vombatunk. Elfogadjuk a jelenlétét, és igyekszünk jó szomszédai lenni. Ugyanabban a kertben élünk, tiszteletben tartjuk a szokásait, de ezzel ki is merül a kapcsolatunk.

– Különben is – folytattam, mert úgy éreztem, nem árt hangsúlyoznom egy nyilvánvaló tényt –, egyáltalán nem vagyok olyan, mint egy vombat.

Látogatóm nem volt meggyőzve.

– Biztos? Nem vagy te is vombat a saját jogodon? – Szkeptikus arckifejezésemet látva folytatta. – Nézd! Nem lehet befolyásolni, a saját fejed után mész, ásol és túrsz, és mindig csak előrehaladsz. Mozdulataid kimértek ugyan, szükség esetén azonban fénysebességgel mozdulsz. Szerves egységet alkotva élsz együtt a környezeteddel, és nagyon hamar felismered, mikor kell egy alagutat abbahagyni.

Rápillantottam a szőrös állatra, amint békésen dörgölte hátát egy fának a domb oldalában, és kicsit határozottabban jelentettem ki:

– Még mindig nem győztél meg arról, hogy a hasonlatod pontos.

– Ahogy gondolod – rántotta meg látogatóm a vállát, és lerakta tányérját a túlérett papaja maradékával. Ezt a gyümölcsöt soha nem bírtam megszeretni. – De azt tudod, hogy ezt a hasonlatot bóknak szántam, ugye? Legalább annyira vagy te is vombat Ausztráliában, mint amennyire Otto a kerted lakója.

Azzal fogta magát, és elment úszni egyet a tavunkban.

Látogatóm pár nap múlva elutazott Ausztráliából, én pedig lassan elfeledkeztem a beszélgetésünkről.

Egészen addig, amíg egy délután, olyan öt óra felé, megpillantottam Ottót a kertünkben. Lassan mozgott. Megállt, és hátát kedvenc fájához dörgölte. Aztán nekiállt legelni a friss, zöld füvet.

Hirtelen eszembe jutott, hogy az én füvem az ő füve, és tényleg osztozunk a kertünkön – noha nem vagyok biztos abban, hogy az ő zöld füve az én igazi otthonom zöld füve is egyben. Ettől függetlenül legalább egy közös vonásunk van: mindketten alagutak labirintusában kezdtük életünket, mindenféle külső segítség nélkül. Mindketten magunk építettük ki hálózatunkat, amelyen előrejutottunk az életben.

Egy hatalmas különbség mégis van köztünk: Otto Ausztráliában született. Ez az otthona, míg én erős hatvan éve érkeztem csak ide. Egyszerűen fogalmazva: én migráns vagyok, ő meg nem.

Mégis, ahogy visszanézek az elmúlt hatvan évre, felmerül bennem a kérdés: számít ez? Amikor 1962-ben Sydney Woollomoollo nevű kikötőjében kiszálltam a hajóból, Ausztrália még nagyon más hely volt: kisebb, kevésbé kifinomult, és kicsivel érdesebb, mint ma.

1962-ben mindketten fiatalabbak voltunk.

Én mindössze tizennyolc éves voltam, jóformán még gyerek, Ausztrália pedig százhetvennyolc éves volt, ami egy ország életében nagyjából az óvodáskort jelenti.

Fiatal és tapasztalatlan emberként nem voltam tisztában annak az ajándéknak a különlegességével, amit szüleimtől – vagy a sorstól – kaptam. Szabadon alakíthattam a végzetemet. Nem beszéltem a nyelvet. Alig ismertem valakit, magamat is beleértve. És semmiféle tervem nem volt.

Csak sokkal később jöttem rá, hogy amit egykoron céltalanságnak éreztem, az voltaképpen végzetem alakításának kezdete volt, az első állomása csupán, és ritka lehetőség. Nekem – családom teljes támogatásával – ez a lehetőség megadatott.

Apám ötvenegy éves volt, amikor megérkeztünk, kifejezetten az ausztráliai életre termett, jóllehet üres kézzel érkezett ő is. Illetve nem teljesen, hiszen az egyik őrlőfogában volt egy négykarátos gyémánt, mivel semmit sem vihettünk magunkkal, amikor elhagytuk Romániát, de ez már egy másik történet. Ausztráliába érkezve apám pár év alatt többet ért el, mint addig összesen.

Tudta értékelni azt, amit Ausztrália nyújtott, mert ötvenegy, Romániában eltöltött év megtanította neki, mit jelent a lehetőség és a választás hiánya. Alig lépett ausztrál földre, megszerette ezt az országot, és megtanulta, hogyan ragadjon meg egy lehetőséget, vagy hogyan teremtse meg azt.

Készséggel elismerem, hogy fiatalemberként nem volt bennem túl sok ambíció, de valami mégis hajtott belülről, és évekbe telt, mire megtaláltam igazi célomat.

Apámnak bizonyos értelemben könnyű dolga volt: már éltek rokonai és ismerősei Ausztráliában, volt ismerősi hálózata, amit már csak bővítenie kellett. Lassan, de egyre biztosabban használta ezt a tudását, amiben a számok, a pénz és a könyvelés ismerete is sokat segített.

Tizennyolc évesen nekem még nem volt sem hálózatom, sem tudásom, de én is kiépítettem a sajátomat ugyanúgy, ahogyan apám, lassan és biztosan, és úgy gondoztam utána, akár egy gondos kertész a kertjét: tudtam, hová kell új fát ültetni, miként üdvözöljem az újonnan érkezetteket – legyenek azok madarak, gyomok, őzek vagy vombatok.

Visszatértem hát Ottóhoz, de nem azért, mert látogatómnak igaza lett volna.

Ottóhoz hasonlóan én is képes voltam alakítani a jövőmet, amit azóta sokan sikeresnek tartanak, noha – és annak, aki nem ismer, ez az információ akár meglepetés is lehet – a siker számomra nem fontos. Sikerek jönnek és mennek, akár a nyári zivatarok. Én az életemet soha nem sikerekkel mértem, hanem eredményekkel. A történetem lényege éppen az, hogy anélkül haladtam előre, hogy bárkit eltapostam volna útközben.

Sok sikeres üzletembert, politikust és közéleti figurát ismerek, akik életük egy pontján mindenüket elveszítették. Engem nem érdekel, hogy hogyan és miért buktak el, inkább az érdekel, hogy mit sikerült nekem elérnem egy élet munkájával, és hogyan tudom megőrizni azt a jövendőnek. Talán ezért is hiszem, hogy a siker nem az enyém, én csak a státus őre vagyok, családom hosszú láncában egy apró szem.

A kötelességem mindig is nagyon egyszerű volt: meg kellett őriznem és meg kellett védenem családunk jó hírnevét, és úgy emelnem, hogy közben ne sodorjam veszélybe. A nulláról kezdve és minden várakozásra rácáfolva sikerült megerősítenem családunk alapjait ebben az új világban, három alapérték segítségével: kíváncsiság, családi szolidaritás és tisztesség.

Korábban már említettem, hogy ambícióval nem rendelkeztem ugyan, de hajtóerővel igen. Hajtott a más emberek és az ő ötleteik iránti kíváncsiságom. Soha nem éreztem úgy, hogy megengedhetném magamnak a gőg és az önelégültség luxusát. Mindig ösztönösen éreztem, hogy melyik a jobb ötlet, és melyik ember érdekesebb a másiknál.

Mindig nyitott, előítéletek nélküli embernek tartottam magam. Sokszor előfordult, hogy unalmas emberekkel találkoztam, akiknek remek kapcsolatai, de közepes ötletei voltak, amelyeknek csak egy kis kezdőlökés kellett, és csodás eredményeket hoztak. Természetesen az is bevált recept, ha az ember egy jó ötletet buldózer módjára valósít meg, „azonnali” sikert érve el – más emberek kárára. Én ezt soha nem tartottam megengedhetőnek, hiszen éles ellentétben áll a tisztességről vallott elveimmel.

A tisztességtelen siker rendszerint olyan hamar foszlik szét, ahogyan keletkezett, és azok bukják a legnagyobbat, akik mások vállára kapaszkodva érnek fel a „csúcsra”. Ám amikor a hétköznapi tisztesség a siker kísérője, akkor az ember az érvényesülés ritkább és tartósabb szintjére ér el, ami további eredmények eléréséhez ad biztos alapot.

Az a feladatom, hogy a korábbi generációk eredményeit megőrizzem, és továbbadjam gyerekeimnek azt remélve, hogy közben én is hozzáteszek ezt-azt, így, amit átadok, több lesz annál, mint amit átvettem.

Az ember a családja nélkül semmi – tartja az ősi mondás, és ez igaz. Ausztráliába érkezésemkor szó szerint senkit sem ismertem, de mellettem és mögöttem állt láthatatlan családom. Az a család, amelynek történetéről az itt következő oldalakon mesélni fogok. Unokatestvéreim, nagybátyáim, nagyapáim és dédapáim életén keresztül adok betekintést csodás sikereik és drámai bukásaik történetébe abban a reményben, hogy az olvasók közül sokan tudnak majd inspirációt meríteni belőle.

Senki sem választhatja meg a családját, abba azonban igenis beleszólása lehet, hogy miképpen láttassa történetét. Az én családom története hosszú és változatos, s mint minden családi narratívának, úgy a mienknek is íve van: egy gyerekkori történet idővel családi legendává válhat, akár még a családi mitológia részévé is. Figyelem és törődés nélkül azonban csak unalmas és lapos sztorik maradnak hátra. Mint a család jelenlegi fejének, nekem lett feladatom megőrizni és gondozni családunk történetét és mitológiáját, mivel a kettő nem ugyanaz. Mindannyian hallottunk történeteket arról, hogy eleink mit tettek vagy nem tettek, kit vettek el, hány gyerekük született, és azok a gyerekek mit tettek vagy nem tettek. Most az én dolgom ezeket a történeteket a családi mitológiába beemelni, és közben mindvégig szem előtt tartani, hogy a sorsláncszemek továbbra is egymásba kapcsolódnak: amim van, jórészt apámnak köszönhetem, és amit tettem, gyerekeimért és unokáimért tettem.

Pár éve elkezdett érdekelni a genealógia, és egy online portál segítségével rokonokra bukkantam, távoliakra éppen úgy, mint már-már a szomszédban élőkre. Családom hálózata mindennél jobban érdekel, és nem tudok betelni azzal, hogy hány gyökere és ága van családfánknak. Tanulságos élmény ősöket kutatni, ám tisztában vagyok azzal is, hogy én csak egy szem vagyok elődeim és utódaim láncában, akiknek gyakran nem is ismert, véletlenszerű cselekedetei tették lehetővé, hogy én ma itt lehessek. Számos felmenőmet már csak posztumusz találtam meg, mégis rengeteget kaptam tőlük.

Ez lesz hát az én igazi hagyatékom gyerekeimnek és unokáimnak: nem a pénz lesz a valódi örökségük, hanem az a biztos tudat, hogy nincsenek egyedül a világban, és nekik is komoly felelősségük van mind felmenőik, mind leszármazottaik iránt. Most én vagyok családunk felhalmozott tudásának és vagyonának őrzője, nyomdokaimba gyerekeim lépnek, mindegyik saját útján haladva, de azzal a biztos tudattal, hogy valami náluk nagyobb dolog részesei.

Hatvan éve még fiatal migráns voltam egy fiatal országban, ma már gyerekeink üdvözlik az újonnan érkezetteket nyílt szívvel és tárt karokkal. Soha nem feledhetik, hogy nem csupán a kontinensen vagyunk migránsok, hanem a világban is.

Egyedül Otto érezheti magát itthon, és mi felelősek vagyunk az ő jövőjéért is.

Honeywood, 2023 februárja

Fritz Péter

Szegedy-Maszák Marianne előszava

Kislány koromban, a hatvanas évek derekán, Johnson elnöksége alatt barátnőim szülei körében különös hóbort terjedt el. Minden porcikájukban amerikai édesanyák vetették bele magukat genealógiai kutatásokba. Mindannyian eltökélték, hogy a Mayflower 1620-as kikötéséig vezetik vissza családfájukat – de legalábbis az 1775 és 1783 között dúló függetlenségi háborúig. Hirtelenjében olyan történetek kezdtek keringeni, hogy valamelyik édesanya borzongva fedezett fel egy bizonyítékot, amely olyan személyhez köti, aki „segített elérni az amerikai függetlenséget”. Dokumentumoknak látszó iratokat gyűjtögettek, kitöltötték a „pedigrétáblázatot”, majd kiderítették, hogy a frissen felfedezett ős milyen szolgálatot nyújtott a frissen született nemzetnek, és máris elégedetten hátradőlhettek: hivatalosan is az Amerikai Forradalom Leányai nevű szervezet tagjai lettek, amely Amerikában és világszerte majdnem 190 ezer tagot számlált.

Az AFL-tagságon kívül több lehetőség is nyílt arra, hogy valaki történelmi jelentőséget mutasson fel, még ebben a fiatal országban is kialakult egyfajta genealógiai hierarchia. Egyik barátnőm anyja szerényen beismerte, hogy ő egy Gyarmati Dáma. A sutba ezekkel a függetlenségi háborút vizsgáló parvenükkel! A Gyarmati Dámák közvetlen – feltehetően zarándok, és nem őslakos – felmenői közé azok tartoztak, akik egy „amerikai gyarmaton éltek 1776 előtt, és a gyarmati időszak alatt teljesítettek szolgálatot”. Ez a csoport nem volt olyan népes, mint az AFL, viszont korántsem bizonyult olyan exkluzívnak, bele tartozott például egy másik barátnőm, aki közvetlen leszármazottja James K. Polknak, az USA tizenegyedik elnökének, és akire nehéz lett volna ráfogni, hogy akár az őslakosok, akár a rabszolgák barátja lett volna. De létezett egy még ennél is exkluzívabb klub, a Cincinnatus Rendje, amelyet az Egyesült Államok és Franciaország alapított 1783-ban, azzal a céllal, hogy a függetlenségi háború tisztjeit tömörítse. Ők voltak azok, akik mind az AFL, mind a Gyarmati Dámák felmenői fölött álltak.

Mivel gazdag történelemmel és mély gyökerekkel rendelkező bevándorló családból származom, ezeket a vélt vagy valós múltjukat felfedezni kívánó amerikai nőket mindig valamiféle gyengéd lenézéssel kezeltem. Történelmi és társadalmi presztízst jelentő státust kerestek, ami az anyám családjának már réges-régen megvolt. Nem kellett nekünk régi családi bibliát lapozgatnunk felmenőket után kutatva: a nagyszüleim, a szüleim és a velünk élő nagynéném mindannyian jelentős szerepet játszottak a második világháború drámájában. Ők eleve évszázadokra visszanyúló gazdag családi történelembe és örökségbe születtek. A nagymamám magyar bárónő volt, amely cím és státus eleve kenterbe ver mindenféle Gyarmati Dámát, ráadásul abban a katolikus enklávéban, amelyben mi éltünk, egzotikus zsidó hátterünk csak még jobban erősítette alapvető kívülállásunk összetettségét. Mert ezt rögtön le kell szögeznem: kívülállók voltunk, és kívülállónak lenni mindig fájdalmas élmény.

Most mégis azon tűnődőm: mit akartak azok az asszonyok? Miért számított, hogy valaki a Forradalom Leánya vagy a Gyarmat Dámája volt? Sőt, ha már itt tartunk: mit számít, hogy én magyar menekültek lánya vagyok, akiknek életét először a nácizmus tette tönkre, majd ami megmaradt belőle, azt a kommunizmus? Az Egyesült Államok a jövőbe tekint, és olyan emberek lakják, akik képesek a múlt társadalmi kötelékeitől függetlenül megalkotni az új jövőt. Amerika az az ország, ahol bárki megtalálhatja szerencséjét, és az uralkodó osztály tagja lehet anélkül, hogy nem túl dicsőséges múltja visszahúzná őt a társadalmi és gazdasági feledésbe. Amerikában nem kell más az érvényesüléshez, mint megalkuvást nem ismerő munkaszemlélet, némi iskolázottság és – főleg azokban az időkben, amikor én még kislány voltam – megfelelő bőrszín.

Sokaknak azonban ez sem elég. A véletlen összehozott egy távoli, Ausztráliában élő rokonommal, akivel később szoros barátságot is kötöttem. Első benyomásként azt mondanám, semmi közös nincs benne és az amerikai nőkben, hiszen ő európai származású kozmopolita, hihetetlenül sikeres üzletember, és több nyelven beszél. Egy tekintetben azonban mégis hasonlít rájuk. Ugyanaz az eltökélt szándék hajtja, ami ezeket az amerikai asszonyokat: hogy küldetésük során az eltűnt múlt távoli földjén zászlókat tűzzenek ki.

Találkozásomat Fritz Péterrel „véletlen”-nek nevezem, noha voltaképpen elkerülhetetlen, sőt egyenesen sorsszerű volt. Miután megismertük egymást és több órát töltöttünk beszélgetéssel, közösen elutaztunk Európába, én meglátogattam őt Ausztráliában, ő pedig engem Washingtonban; miután felfedeztük és megismertük gyökereinket és gyökértelenségünket, családjaink történetét, közös kapcsolódási pontjainkat és függetlenségünket, úgy érzem, hogy olyasmire bukkantunk, ami nem csupán kettőnknek jelent valamit.

Péter – egy igazi self-made man – mindenféle kapcsolatok nélkül, amelyek sikerhez segíthették volna őt, érkezett Sydney-be. Mindössze tizennyolc éves volt 1961-ben, amikor családjával kivándorolt Romániából Ausztráliába. Az erdélyi magyar kisebbség tagjaiként, nagyobb nehézségek nélkül élték túl a háborút annak ellenére, hogy Péter édesanyja erősen asszimilált zsidó családból származott. Amikor szüleivel és húgával együtt megérkezett Ausztráliába, nagyszülei már nem éltek, és a családjával kapcsolatos ismeretei is elhanyagolhatók voltak. Újra kellett kezdeniük, és nem jutottak volna előre, ha a múltba kapaszkodnak. Pétert bedobták egy idegen ország mélyvizébe, ahol mindent újra kellett tanulnia. Fantasztikus sikereket ért el. Péter ma már az ausztrál társadalom fontos tagja, üzleti vállalkozások alapítója, tehetős üzletember, aki a kormányzati politika alakításában is részt vesz, miniszterelnökök és nagykövetek bizalmasa. Megkapta az Order of Australia kitüntetést, amelyet azoknak adnak, akik Ausztrália és az emberiség szolgálatában kiemelkedő sikereket értek el.

Vajon azért lett ilyen sikeres, mert őt nem húzta vissza a családi történelem súlya? Nem akarok semmiféle hamis ok-okozati kapcsolatot felállítani, hiszen oly sok tényezőnek – köztük a szerencsének is – köszönhető egy sikeres élet és egy üzletember sikere. De azon eltűnődtem, hogy ha Péter gyerekkorát nem kötötte béklyóba a családi történelem és örökség, akkor talán eleve agilisabban és nyitottabban léphetett bele ebbe az új életbe. Én a másik véglet vagyok ebből a szempontból. Soha nem játszhattam el a gondolattal, hogy az én életem fontosabb, jelentősebb vagy befolyásosabb lesz a szüleiménél, nagyszüleiménél, sőt még a dédszüleiménél is. Annak ellenére, hogy köztük éltem és töltöttem szinte minden percemet, végig kívülálló maradtam, mert soha nem tanultam meg az anyanyelvüket, a magyart. Ehhez még hozzá kell tenni azt az epigenetikus tapasztalatot, hogy a családom mindegyike holokauszttúlélő – noha ezt egyedül apám vállalta fel és vallotta. Az üzenet tiszta volt, és világos: ne tűnj ki a többiek közül, ne hívd fel magadra a figyelmet – és az ambíciót nem ez az alapállás fűti.

Amikor Péterrel találkoztam, szüleink már nem éltek, neki három gyereke és öt unokája volt. Boldog házasságban élt, sikerei csúcsán, amikor úgy döntött, hogy nekiáll felfedezni a múltját, ám nem csupán a múltat nagy általánosságban, hanem a sikerekben, megbecsülésben és eredményekben gazdag múltat, amit az ő élete feltételez. Valószínűleg felért saját hegyének csúcsára, körbenézett, és meglátta a szakadékot jelenlegi helyzete és családja identitása, valamint története között, ezért úgy döntött, hogy hidat épít a két pont közé. Az évek során láttam, ahogyan távoli rokonokat keres – élőket és holtakat egyaránt –, családfakutató honlapok segítségével szövögeti a család tagjainak és leszármazottainak széles szövetét.

Én eleve családom történetével átitatva nőttem fel, még könyvet is írtam róluk, egyszerre emlékezve rájuk és szabadítva fel magamat, majd hirtelen találkoztam egyik rokonommal, akinek a családi kapcsolatok iránti étvágya kielégíthetetlen. Ahogy együtt dolgoztunk, és igyekeztünk kitalálni, melyik történetet meséljük el, a szereplők – akár sikeresek, akár bukottak voltak – elkerülhetetlenül részünkké váltak. Alkotótársam pontosan tudta, milyen érzés a margóra szorulni, mindig migránsnak maradni, amely tapasztalatot én is ismerem, mert én is megéltem. Akárcsak gyerekkorom elszánt amerikai asszonyai, mi is elkezdtük összegereblyézni őseinket, és a folyamat kielégítette mindkettőnk belső vágyát, hogy többnek tarthassuk magunkat az életben elért eredményeink összességénél. Egy olyan világban, amelyben a gyökértelenség minden korábbinál gyakoribb érzés, amelyben a technológiai összekapcsolódás egyre mélyebb magányhoz vezet, amelyben a menedéket kereső migránsok képe mindennapossá válik. Egy ilyen világban valahogy megnyugtatónak találtuk megismerni azokat az embereket, akik előttünk járták a mi utunkat – mert az ember vagy elfogadja a gyökereit, vagy kigyomlálja őket. Mindannyian tudjuk, hogy a két lehetőség közül csupán az egyik kínálja a halhatatlanság halvány ígéretét, amelyre viszont mindannyian vágyunk.

Washington, D. C., 2022 októbere

Szegedy-Maszák Marianne

ELSŐ RÉSZ

Párhuzamos életek

ELSŐ FEJEZET

Történelem nélküli élet

Ahogy elkezdtem gondolkozni a történetemen, rájöttem, milyen nehéz lesz megértetni az olvasókkal, hogy amikor én felnőttem, szinte semmit sem tudtam a családom hátteréről. Akkoriban, a második világháború alatt, veszélyes volt bármit is elmondani, mert egy véletlenül elejtett mondat is bajba sodorhatta a családot. Nem mintha én bármiféle veszélyt jelenthettem volna, hiszen épphogy megtanultam járni. Ez a hozzáállás később is kifizetődött, a kommunizmus alatt, amikor a diszkréció – vagy annak hiánya – jelentette a különbséget egy viszonylag nyugodt, bár korlátok közé szorított, és egy szigorúan megfegyelmezett élet között. Az a tény, hogy a családom múltja fontos, és fontosak a felmenők is, elég alapot adott a diszkrécióra. Ez talán megmagyarázza a családi történelembe és mitológiába vetett mély hitemet.

Megszállottja vagyok a családfakutatásnak: a gyerekeimnek és az unokáimnak tudniuk kell, hogy kinek a leszármazottai, és ezen nem csupán a felmenők nevét, foglalkozását és házastársi kapcsolatait értem. A család úgy lesz erős és marad fenn sokáig, ha ismerjük a mitológiánkat, a történeteket, a legendákat, az élénk színekkel megfestett képen jelen lévő szereplők sokaságát, ezt a tudást az egyik generáció adja át a másiknak. A birtokolt tárgyak hasznosak, de nem ezek tartanak össze egy családot. Egy családot a közös identitás és a családi mitológia tart össze. Ez biztosítja a gyökereket. Ez biztosít egyediséget. A múltunkban elrejtett részletek tesznek minket egyedivé, és segítenek megérteni saját magunkat, helyünket és szerepünket a mások életében és a saját életünkben is.

A szüleim azonban nem így látták. A döntésük – már ha döntés volt egyáltalán, és nem ösztön – gyakorlati szempontból nagyon hasznosnak bizonyult. A kommunista Romániában élve semmi szükségünk nem volt arra, hogy potenciális osztályellenségként felhívjuk magunkra a figyelmet. Jobb volt inkább meghúzni magunkat. Emlékszem egy alkalomra, amikor kisgyerekként anyámmal kenyérért álltunk sorba. Valaki megpillantott minket, odajött hozzánk, és megszólította az anyámat: – Bárónő. – A sztálinizmus idején egy ilyen üdvözlés következményeként könnyen a Gulagon kötött ki az ember. Anyám gondolkodás nélkül megfogta a kezemet, kilépett a sorból, és elsiettünk.

Szüleim, Éles Kató és Fritz László szerencsésnek mondhatták magukat, mert mindig sikerült kényelmes életet teremteniük, akármilyen helyzetben találták is magukat. Személyiségüknek és vérmérsékletüknek köszönhetően nem sajnálták magukat az elveszett vagyonuk miatt, pedig nem kevésről beszélünk: hatalmas ingatlanok Budapesten és vidéken, a státusérzékeny társadalomban oly sokat jelentő magántanárok, kényelem és luxus. Boldog házasságban éltek, mindketten gyakorlatiasak voltak, és ahogy most visszanézek, szerencsések, mert nagyjából a második világháború kitörésével egy időben házasodtak össze. És háború volt akkor is, amikor anyám 1942-ben teherbe esett.

Nehéz döntés előtt álltak: tényleg gyereket akarnak nevelni ebben a veszélyes és bizonytalan világban, ráadásul egy zsidó gyereket, vagy nem lenne inkább okosabb elmenni a helyi bábához, és megszakíttatni a terhességet? Annyi tényező befolyásolta döntésüket, hogy képtelenek voltak racionálisan gondolkodni. Nem tehettek mást, mint a sorsra bízták a dolgot. Apám levitt két szál gyufát a házmester lányához. Az egyik szálat kettétörte, ujjai közé fogta a másikkal együtt úgy, hogy csak a gyufaszálak foszforos feje látszott, majd a kislány elé tartotta a kezét. Anyámmal abban állapodtak meg, hogy amennyiben a kislány a törött gyufát húzza ki, akkor megszakíttatják a terhességet. A választ természetesen tudjuk. De egy pillanatra érdemes beleképzelnünk magunkat a helyzetükbe, ahogy ott ülnek egy naiv román kislánnyal szemben, aki élet-halál kérdésben készült döntést hozni. A kislánynak nyilván sejtelme sem volt arról, hogy mit jelentenek a gyufaszálak. Apám kinyújtotta a kezét, a kislány pedig kihúzta az ép gyufaszálat. A szüleim nem terveztek gyereket vállalni, így létem egyfajta szervezett véletlenként kezdődött, hogy aztán egész életem néha jobban, néha kevésbé sikerült szervezett véletlenek sorozata legyen.

MÁSODIK FEJEZET

Történelemmel átitatott élet

Amerika imádott bevándorlói mítosza nagyjából így hangzik: a szerencsétlen bevándorló megszökik az üldöztetés – vagy szegénység, vagy a fojtogató intellektuális légkör, vagy a spirituális elkárhozás, vagy csak egy unalmas élet – elől, és feltehetően kisgyerekek társaságában megérkezik az Egyesült Államokba. Ha egy pillanatra elfeledjük a még frissen bennünk élő, migránsokkal egybeégett képeket ketrecben tartott gyerekekről, tengerbe fordult csónakokról, goromba határőrökről, kiderül, hogy ez a mítosz optimista, tiszta és minden, csak nem komplikált.

A bevándorló megérkezik, talán még egy kis pénze is maradt az utazás végére. Lehet, hogy van családja, vannak rokonai Amerikában, vagy már ismerős közösségbe érkezik, a korábban elmenekültek közé, vagy van pár együttérző vallásos intézmény, esetleg néhány nonprofit szervezet, amely lakhatással, ruhákkal, sőt tanulási és munkalehetőségekkel várja őt. Ekként kezdődik az új élet története: a szülők látástól vakulásig dolgoznak, hogy gyerekeik élvezhessék mindazokat az előnyöket, amelyeket az ország kínál, miközben a munkához való példás hozzáállásukkal a siker kulcsát is felmutatják hozzá. Pénzt spórolnak. Házat vesznek. A gyerekek pedig megismétlik szüleik sikerét először az iskolában, majd az életben is. A szegénységet lassan feledésbe taszítja a mérsékelt jómód, és a következő generáció tagjai már kivételes sikereket érnek el az ezzel járó társadalmi státussal és vagyonnal együtt.

Számomra mindig úgy tűnt, hogy a szokványos amerikai bevándorlósztori pszichológiai mozgatórugója a várakozás, az elvárás és a remény, hogy a gyerek jövője jobb lesz szülei múltjánál. Nem elég, hogy ez a remény legitimizálja az esetleg túlzottnak vélt áldozatokat, de a gyereknek valós célt kínál, az elismerés pozitív érzését, illetve jövőbeni nyugalmat és jómódot. Ahhoz, hogy a bevándorló valóban elérje mindezt, megfelelő hozzáállás szükségeltetik, valamint eltökéltség, iskolázottság, fegyelem és, igen, szerencse is.

Az én esetemben és a két bátyáméban is ez az amerikai bevándorlói tapasztalat azonban teljes egészében hiányzott, kivéve, hogy családunk a második világháború után vándorolt be az Egyesült Államokba. Egyikünk sem képzelte, hogy valaha is elérhetnénk ugyanazt a sikert, gazdagságot, befolyást, történelmi jelentőséget és társadalmi státust, amit szüleink és nagyszüleink élveztek. A mi életünk az övéknél csakis kevésbé érdekes, kevésbé kifinomult és kevésbé fontos lehetett. Nem arról volt szó, hogy nem lett volna érdemes megpróbálnunk elérni mindazt, amit ők elértek a hagyományos siker értelmében, de ahogy egyszer már leírtam: „Az étkezőasztalunk olyan volt, mint egy fordított evolúciós modell, amely a civilizáció csúcsától vezet a középosztálybéli Amerika faragatlan gyerekeihez.”

Az a két generáció, amely együtt élt Washington, D. C.-ben, sikerrel menekült el a második világháború Magyarországáról, fontos életet hagyva maguk mögött – egy olyan országban, amely megszűnt létezni olyannak, amilyennek születésük óta ismerték, és amelynek megteremtésében egykoron részt vettek. Anyai nagyanyám Weiss Manfréd második legidősebb lánya volt. Weiss a 19. század végének és a 20. század elejének legbefolyásosabb zsidó származású magyar iparmágnása volt, gyárai még 1922-es halála után is jelentős szerepet játszottak a magyar iparban. Hat gyereke közül – a legkisebb lánya kivételével – öten megházasodtak, és a család teljes vagyona a magyar GDP 10%-át tette ki. Nagyapám apja a bécsi Rothschild Banknak dolgozott, majd Budapesten alapított bankot, és megalapította a tőzsdét.

Apai nagyapám családja középosztálybeli katolikus família volt. Anyja egy katolikus nőegyletet vezetett, apja pedig a Habsburg Birodalom legmagasabb rangú közalkalmazottja volt. Dédapját Barabás Miklósnak hívták, nagyapja pedig az MTI-t alapította, és nem voltak iparmágnások ugyan, de életükben nagy dolgokat vittek véghez. Apám 1903-ban született, majd miután a l’École des sciences politiques-ben diplomát szerzett, 1932-ben, Berlinben kezdte karrierjét, és a magyar nagykövet jobbkezeként az első sorból nézhette, ahogyan Hitler hatalomra jut. 1938-ban hazatért, és a Külügyminisztérium Politikai Osztályát vezette, ami a legfontosabb állás volt akkoriban, hiszen olyan ország diplomáciai stratégiáját kellett kidolgoznia, amely a németek szövetségese volt, mégis vonakodva akarta elfogadni a náci ideológiát.

Weiss Manfréd története voltaképpen egy semmiből mesés gazdagságot elért férfi drámája, csak éppen transzatlanti átkelés nélkül. Családja a 19. század közepén Csehországból érkezett Pestre, amikor a belső migráció még elterjedt volt az Osztrák–Magyar Monarchiában. Bátyjával, Bertholddal együtt kis gyárat alapítottak, ahol új eljárással tökéletesítették a konzervdoboz előállítását. Eleinte szilvalekvárt töltöttek a dobozokba, de hamar kiderült, hogy a dobozok felhasználási területe igencsak széles az egészen kicsitől (töltényhüvely) az egészen nagyig (turbina). A hadsereg is értékelte a testvérek eljárását, nem utolsósorban azért, mert ezeket a dobozokat ennivalóval is meg lehetett tölteni.

1882-ben a bécsi hadügyminisztériumba küldtek egy gulyásleveskonzervet. A minisztert lenyűgözte, hogy ilyen szokatlan módon tudják biztosítani a csapatok étkeztetését, így hamarosan szerződés köttetett, és elkezdtek gyárat építeni, amely végül 1897-ben, Csepelen nyitotta meg kapuit. A Weiss Manfréd Acélművek Magyarország, sőt Kelet-Európa legnagyobb gyára lett. A vállalat a muníció elképesztően széles skáláját állította elő és szállította a szerb és a bolgár királyságnak éppúgy, mint Portugáliának, Spanyolországnak, Mexikónak vagy éppen Oroszországnak. A gyárnak több mint negyvenezer alkalmazottja volt, akik a korban szinte teljesen újszerű, példa nélkül álló kedvezményekben részesültek: nyugdíjat kaptak, egészségügyi ellátást, szolgálati lakást, napi háromszori étkezést, a gyerekeknek óvodát biztosítottak, sőt még bölcsődét is azoknak az anyáknak, akiknek napközben szoptatniuk kellett a csecsemőjüket. Mindannyian a „név kötelez” érzésével végezték a munkájukat, ami egyben azt is jelentette, hogy senki sem várta el tőlük, hogy hálásak legyenek vagy tudják, hol a helyük. Sok kétkezi munkásról maradt fenn történet, akik művezetőként vagy más, komolyabb állásból mentek nyugdíjba.

Weiss Manfréd az európai vasúthálózat egyik vezetőjének lányát, Alice de Wahlt vette feleségül, és hat gyerekük született: 1885-ben Elza, 1886-ban Jenő, 1888-ban a nagyanyám, Marianne, 1890-ben Alfonz, 1895-ben Daisy és 1899-ben Edith. Néhány évvel később, 1904-ben Alice vészes vérszegénységben meghalt, ezt a traumát a család soha nem heverte ki. Manfréd, aki ekkor negyvenhat éves volt, soha nem házasodott újra, és az anyja költözött oda hozzájuk, hogy segítsen fiának felnevelni a gyerekeket.

Nagyanyámat nem érdekelte a házasság, csakhogy a párta szóba sem jöhetett egy gyönyörű, arisztokrata zsidó lánynál – mivel Manfrédet nemesi címmel tüntette ki Ferenc József 1896-ban –, így sok fiatal, arisztokrata zsidó fiatalemberrel kellett megismerkednie. Kettő kivételével egyikükkel sem volt hajlandó foglalkozni. A kitartóan udvarló két fiatalember egyikét Chorin Ferencnek hívták, az ő családja szénbányákat irányított, és apja a Magyar Gyáriparosok Országos Szövetségének volt az elnöke; a másik udvarló Kornfeld Móric volt, annak a prominens bankárnak a fia, aki a Rothschild Bankházat alapította Magyarországon. Nagyanyám végül – máig homályos okok miatt – Móricot választotta, mire Ferenc elvette Marianne nagyanyám húgát, Daisyt. Móric fülig szerelmes volt nagyanyámba, aki a házasságot eleinte egyfajta kötelességként élte meg, ám mire mindannyian megérkeztünk a Patterson utcai hatalmas házba Washington, D. C.-ben, kettejük házassága maga volt az odaadás és kölcsönös szeretet.

Szüleim 1939-ben szerettek egymásba, de a zsidótörvények miatt nem házasodhattak össze, noha anyám családja még a húszas években felvette a katolikus hitet. Kornfeldék mégis zsidónak számítottak, méghozzá befolyásos zsidónak. A szüleim remélték, hogy a háború végeztével összeházasodhatnak, és életük visszatér a normális mederbe. Ez azonban soha nem történt meg. 1944. március 19-én a németek megszállták Magyarországot. Anyám családja Budapesten bujkált, nagyapámat és Chorin Ferencet azonban letartóztatták, kihallgatták, és Mauthausenbe szállították. A náciellenes nézeteket hangoztató apám hiába akart különbékét kötni a szövetségesekkel, őt is letartóztatták, és a Gestapo budapesti börtönében eltöltött fogsága után Dachauba deportálták.

A sors kiszámíthatatlan fordulatának köszönhetően Chorin nagybácsimat Heinrich Himmler egyik adjutánsa hozta ki Mauthausenből, miután megállapodtak abban, hogy a család minden gyárát és egyéb tulajdonát huszonöt éves bérletbe adja a náciknak, amiért cserébe szabadon távozhatnak Portugáliába és Svájcba. Rokonaink jelenléte a washingtoni házunkban élő bizonyítéka volt annak, hogy a nácik tartották magukat a megállapodáshoz.

Apám tizenegy hónapig volt Dachauban, és kis híján elvitte a tífusz, mire az amerikaiak felszabadították a tábort. Őt bízták meg azzal, hogy a magyar hadifoglyok hazatérését irányítsa, mindeközben még arra is módot talált, hogy kapcsolatba lépjen anyámmal, mert még mindig hittek egy közös élet lehetőségében. Ahányszor csak tehette, írt neki. Ezt az 1945 augusztusában kelt levelet akkor találtam meg, amikor már egyikük sem élt.

Hamarosan kiderült, hogy állásra sem kell már sokáig várnia. A koalíciós magyar kormány felkérte, hogy képviselje az országot rendkívüli meghatalmazással felruházott nagykövetként az Egyesült Államokban. Apám vonakodva, de elfogadta a felkérést, mire anyám a háború tépte Európán átvágva utazott el hozzá, hogy 1945 decemberében végre összeházasodjanak. Januárban pedig megérkeztek Washington, D. C.-be, ahol az apám a következő másfél évben képviselte a hazáját, amelynek esélye sem volt megmenekülni a szovjet megszállástól. A kommunista hatalomátvétel elleni tiltatkozásként apám 1947-ben lemondott megbízatásáról, és Washingtonban maradtak. A család többi tagja is az Egyesült Államokban kötött ki, vagy New Yorkban, vagy – mint nagyszüleim és anyám nővére – a szüleimnél.

Andy bátyám hét, Peter pedig öt évvel idősebb nálam. Anyám harminckilenc éves volt, amikor megszülettem, apám pedig már ötvenkettő. Anyám egyszer később megjegyezte, hogy amennyiben akkoriban elérhető lett volna a fogamzásgátló tabletta, könnyen lehet, hogy nem élvezték volna társaságomat. Addigra a család már kialakított egy kényelmes rutint, aminek semmi köze nem volt a régi életükhöz, de pár szokást azért átmentettek: a vacsorapartikat híres és befolyásos vendégekkel és a formalitást, ahogyan egymással beszéltek – ez a hatalmas házunkban folyó életmód egyáltalán nem hasonlított a környék középosztálybeli, ír gyökerű és katolikus amerikai világához. Szüleink, mintha még hangsúlyozni is akarták volna, hogy mi, gyerekek soha nem érhetjük el az ő kulturált európai életüket, velünk kizárólag angolul beszéltek, ám egymás közt magyarul, németül, sőt néha franciául is társalogtak.

Életem első évét ebben a zárt, különös világban töltöttem, majd beadtak egy közeli katolikus óvodába. A belépéshez nem volt szükségem sem vízumra, sem útlevélre, csak a lakcímemre és a születési anyakönyvi kivonatomra, ám nekem kisgyerekként mégis az volt az érzésem, hogy idegen világba érkeztem, ahol nem fogadtak tárt karokkal. Itt lettem bevándorló, és ki kellett találnom, hogy miként tudok beolvadni ebbe az új környezetbe.

Tartalom

Fritz Péter előszava

Szegedy-Maszák Marianne előszava

ELSŐ RÉSZ
Párhuzamos életek

ELSŐ FEJEZET

Történelem nélküli élet

MÁSODIK FEJEZET

Történelemmel átitatott élet

HARMADIK FEJEZET

Élet a történelem sűrűjében

NEGYEDIK FEJEZET

Katolikus neveltetés

ÖTÖDIK FEJEZET

Egy ifjúkommunista tanulmányai és barátságai

HATODIK FEJEZET

A kommunista neveltetés

HETEDIK FEJEZET

Kulturált távozás

NYOLCADIK FEJEZET

Portrék egy fiatalemberről, akiből az apám lett

KILENCEDIK FEJEZET

Oz

TIZEDIK FEJEZET

Magyar nyelvleckék

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A jövedelmező alkalmazotti lét viszontagságai

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A visszatérés törvénye

TIZENHARMADIK FEJEZET

Búcsú a rendszeres havi fizetéstől

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A nyolcvanas évek

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Anyák és egyéb anyák

TIZENHATODIK FEJEZET

Anyai dilemmák

TIZENHETEDIK FEJEZET

Feleségek és más nők

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Apámat a szeretet végzete vezette

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

A gyászoló kaddisa

MÁSODIK RÉSZ
Összefonódó életek

HUSZADIK FEJEZET

Ausztráliai „kuzinunk”

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Spirituális diaszpóra

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

A Chorin-kapcsolat

HUSZONHARMADIK FEJEZET

Együtt a család

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Identitás? Miféle identitás?

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Házak és ingatlanok, és…

HUSZONHATODIK FEJEZET

Néhány gondolat a pénzről

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Pater familias

Családi archívumunkból

Képmelléklet