Gárdos Péter

SZEMÉRMETLEN
TÖRTÉNETEK

Gárdos Péter korábbi könyvei
az Open Books gondozásában

Hajnali láz

Semmelweis Ignác rövid boldogsága

© Gárdos Péter, 2023

© Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Aranyossyné Bondi Judit

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés KFBook Design Stúdió

Borítóterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-103-0

„A földi élet érdekes kémiai összetételű, megdöbbentően vékony réteg egy máskülönben jellegtelen, kihűlő kőgolyón, amely homokszemként lebeg a világűr végtelen óceánjában.”

(Peter Brannen: A világ végei, fordította: Gyárfás Vera)

BUDAPEST
2012

A Stern házaspár kikászálódott a taxiból a Keleti pályaudvar előtt, az indulási oldalnál. A droszt mögött csupán néhány lézengő hordár támaszkodott, zsákmányra várva.

Egyikük, mikor a taxis kiemelte Sternék bőröndjét az autó csomagtartójából, elindult feléjük.

A férfi alacsony volt, széles vállú, arcát a homloka közepétől a füléig kitüremkedő, csúnyán összeforrt seb csúfította el.

A hordár udvariasan megkérdezte Sternt, segíthet-e.

Stern bizonytalanul bólintott. Meglepte, hogy a micisapkás pasas gyomormély hangja és alázatos testtartása mennyire nem illik riasztó kinézetéhez. A bőrönd egyébként nem volt túl súlyos, bár az egyik kereke nehezen forgott az utóbbi időben.

Mariba karolt, elindultak. Azt magyarázta a feleségének, hogy a múlt században utazhattak így a polgárok. Vonattal, hordárral.

Az ember stílusosan kutasson a múltja után, tette hozzá.

Az utóbbi időben sokszor álmodott a soha nem látott nagyapjával. Hetven éve talán Bódai Sándor is hasonló módon indult neki Párizsnak, hogy találkozzon Gabriel Simonnal.

A Münchenbe tartó railjet messze állt, a külső kettes vágányon, tíz percbe is beletelt, amíg kigyalogoltak odáig.

A sebhelyes férfi másfél méterrel mögöttük húzta a bőröndöt. Motyogott magában, de az idétlen gyerekmondóka feloldódott a pályaudvar ideges zsongásában. Így aztán Sternék sem hallhatták a zümmögést.

– Egy-kettő-három-négy, te kis madár hová mégy…

BUDAPEST
1960

A Bokányi Dezsőről elnevezett általános iskola épülete a Hernád és a Dembinszky utca sarkán magasodott.

Maga a névadó ellentmondásos figura volt. Fiatal korában kőfaragóként a hatszáz éves Mátyás-templom kőcsipkéit renoválta, érett férfiként Jászberényben mint a Tanácsköztársaság népbiztosa, elvesztve híres önuralmát, az éhhalál ellen lázadozó asszonyok közé lövetett. Ez utóbbi, kissé elhamarkodott cselekedete nem zavarta a negyven évvel későbbi névadókat. Azokon a szeptemberi tanévnyitó ünnepségeken, mikor az Internacionálé eléneklése után megemlékeztek Bokányi Dezsőről, még véletlenül sem említették meg a népbiztos elvtárs eme gyalázatos akcióját.

Azt teljes bizonyossággal állíthatjuk, hogy a 7. b osztály szépreményű ifjoncait körülbelül annyira érdekelte iskolájuk névadója, mint a derékszögű háromszögben a szöggel szembeni és szög melletti befogó aránya, amelynek kiszámítását éppen ebben az életkorban tanulták, s amelyet az egyszerűség kedvéért tangensnek neveznek.

A 7. b tanulóit igazából akkortájt egyes- egyedül Brankovicsnénak, a számtant oktató tanárnőnek a bugyija hozta lázba. Brankovicsné harminckét éves volt, harmadik férjét fogyasztotta, és vadító, mustársárga bugyijait ez az utóbbi, a harmadik férj szállította neki egyenesen Hamburgból, lévén hivatásos MALÉV-pilóta. Mellesleg Brankovics István, a pilóta annak az évnek az augusztusában, túl az obligát sárga alsóneműn, amellyel e hónapban is meglepte nejét, beszámolt egy bizonyos Beatles nevű angol zenekarról is, akiket St. Pauliban, az Indra nevű sztriptízbárban volt alkalma meghallgatni, és amelynek hibátlan ízléssel komoly karriert jósolt.

Brankovicsnénak, aki a tanáriban Editkének szólíttatta magát, nem voltak önértékelési zavarai. Ennek ellenére vagy éppen ezért kifejezetten mulattatta, ha a 7. b pelyhedző bajuszú kamaszai egymással versengve próbálták meglesni az ő hírhedt, mustársárga, műselyem bugyiját. A számtantanárnő általában az első pad tetejére ült, Bisitz Gyuri elé, mellé, ezért Bisitznek sajnos nem volt módja kukucskálni. De a középső padsor többi diákjának ez pontosan abban a tizedmásodpercben megadatott, amikor Brankovicsné bal lábát hanyagul átvetette a jobbon. Ilyenkor azok, akik megfelelő szögben ültek – ó, tangens! ó, kotangens! –, egy villanásnyi időre beleshettek a festői, izmos combok közé, és megcsodálhatták az országban akkortájt még beszerezhetetlen minőségű bugyogót.

Az osztályban harc indult azért, hogy a heti négy számtanórán ki ülhet a középső padsorba. Borók Jenő szigorú díjszabást vezetett be, öt fillér volt a negyedik pad, tízért a második sorba lehetett helyet bérelni. Bizonyos alkalmakkor Brankovicsné, akinek egyébként fogalma sem volt erről az üzleti vállalkozásról, nem szegény Bisitz mellett foglalta el a padtetőt, hanem a jobb vagy bal oldali padsort választotta. Ezek az átülések azzal a szomorú, de végső soron hasznos tanulsággal jártak a diákság számára, hogy nincs tuti befektetés a világban.

Ám mivel Brankovicsné pontosan tudta, hogy az a tonnányi sóhaj, amely mindannyiszor egyszerre szakad ki a 7. b tanulóinak tüdejéből, egyenes arányban áll annak a mozdulatnak a sebességével, ahogyan ő meglendíti a bal lábát és ráhelyezi jobbra – a tanárnő ebben az évben, 1960-ban a bő, térdközépig érő szoknyákat kedvelte –, igen gyakran lendített.

Ebbe az osztályba több túlkoros tanuló is járt.

Túlkorosoknak azokat a diákokat nevezték, akik több tárgyból is megbuktak az előző évben, ezért évet kellett ismételniük egy következő évfolyamban. Így csapták a 7. b-hez Borókot, Drabányit és Zommert, akik már a tizennegyedik életévüket is betöltötték, magasak voltak, erősek, és egyikük, Borók már előző nyáron elvesztette a szüzességét. Túlzás nélkül állíthatjuk, hogy ezek a túlkorosok irányították az osztály belső, titkos életét.

A tornaórát hetente kétszer illesztették a tantervbe, kedden és pénteken.

Forró Tibor, a tornatanár és egyben az úttörőcsapat vezetője a legteljesebb mértékig tisztában volt a rá háruló roppant felelősséggel. Elsősorban az ő feladata volt lecsapolni a negatív energiákat. Erre ezt a heti kétszer ötven percet szánta, amikor a központi akarat a gyerekeket alsóingre és klottgatyára vetkőztetve kiszolgáltatta neki.

Vezérlő elve a kötél általi „kis halál” volt. A sokat eláruló kifejezést ő maga ötlötte ki. Forró tanár elvtárs értelmezésében a jelzős szerkezet azt jelentette, hogy a nebulónak derékszögbe kellett lehajolnia, hogy a lehető legalkalmasabb pózban várja azokat a csapásokat, amelyeket a tornatanár a mennyezetről lelógó mászókötelek végével eszközölt a delikvens fenekén. A köteleket igen vastagra fonták, végeiket sötétbarna bőrsapkával fedték be. Forró Tibor a ritkábban botlókat, a gyengébb fizikumú diákokat háromszor csapta el a kötélvéggel, mert neki is volt szíve. A visszaeső és nehezen kezelhető tanulóknak azonban sokszor tíz ütleget is el kellett szenvednie. Egy ilyen, fegyelemre nevelő tornaóra után nem volt könnyű beülni a kemény, szűk padokba.

Azon az őszön, 1960 sok esőt hozó, fenyegető őszén Forró Tibor megvadult. Annak, hogy a tornaórákon egyre gyakoribbá váltak a „fegyelmezések”, vélhetőleg az volt az oka, hogy a tanár elvtárs beleszeretett Brankovicsnéba, a számtantanárnőbe.

A fitos, vörös Editkének imponált ez a szenvedély.

Eleinte csak játszott a férfival, az iskolai ünnepségeken szorosan mellé állt, alkalomadtán megcirógatta, kacagott rajta. De nekem férjem van, Tibikém, mondogatta, hatalmas nagy ember, ő majd úgy eltapossa magát, mint az aszfaltra elhajított csikket szokták.

De aztán megtörténhetett az áttörés, mert októbertől a 7. b tornaórái szinte kibírhatatlan gyötrelemmé változtak.

Ebben az órarend volt a ludas.

Az az órarend, amely Brankovicsnénak ötvenpercnyi üresjáratot biztosított éppen akkor, pénteken, amikor Forró tanár elvtársnak a 7. b javíthatatlan, indolens tanulóit kellett megreguláznia.

Ez aztán tragikus következményekkel járt.

Az órák általában futással kezdődtek. A klottgatyás ifjúság egyre gyorsabb iramban száguldott körbe-körbe a Bokányi Dezső Általános Iskola grandiózus földszinti tornatermében, elsöpörve a bordásfalak előtt, kikerülgetve a természetes akadályként leeresztett mászóköteleket, átszökellve a tornatanár által fifikásan elhelyezett zsámolyokon. Ennek az öt-tíz percnyi robogásnak a végén, amelyet egyébként Forró tanár elvtárs energialecsapolásnak nevezett, a tanulóifjúság lecövekelt a bordásfal előtt, majd felkapaszkodott a legfelső fokra. Ez volt ugyanis az a pillanat, amikor Brankovicsné észrevétlenül – legalábbis ők ketten, Forró Tibor és a számtantanárnő így vélték – beosonhatott a tornaterem szertárába.

A kényes, intim hadművelet sikeréhez az is hozzájárult, hogy a gyerekek ennél a pontnál minden külön parancsszó nélkül elkezdték a tizenöt húzódzkodást a bordásfalon. A tornatanár pedig e gyakorlatban mindig talált kivetnivalót. Hol Stern nem csinálta elég gyorsan, hol Szende szeretett volna megspórolni néhány húzódzkodást. Mindenesetre Forró elharsoghatott egy-egy káromkodást, és végre beiktathatta a programba az „izomfejlesztő gyakorlatot”.

Valójában ez a kínzások legkíméletlenebb fajtája volt: a terem szélén sorakozó padokat kellett ritmusosan forgatgatni a levegőben.

A padok tiszafából készültek, hat méter hosszúak voltak, és súlyuk miatt pompás időhúzásnak bizonyultak.

Forró hat-hat fiút rendelt egy-egy pad mellé, akik vezényszóra a fejük fölé emelték, majd a számolás ütemére lassan jobbra és balra eresztették le a dögnehéz lócákat.

Miközben a gyerekek a padokkal kínlódtak, Forró a hátuk mögött hangosan számolva hátrált a szertár felé.

– Egy, kettő, három, négy, szép lassan, hogy érezzétek a súlyát! És tovább, egy, kettő, három, négy, te kis madár hová mégy…

BUDAPEST
2012

A két hálóvagon a vonat elején volt. A kalauz az utaslistával a kupé mellett várakozott. Miközben ellenőrizte a jegyeket és az útleveleket, Stern nagyvonalúan kifizette a sebhelyes arcú hordárt.

A hálókocsi-kalauz, reménykedve a busás borravalóban, Marinak kezet csókolt, biztosította a házaspárt, hogy a legjobb fülkét készítette elő számukra, és hozzátette, hogy a vonaton étkezőkocsi is működik, éjfélig szolgálnak fel válogatott finomságokat.

Stern behúzta maguk mögött a tolóajtót, és megdörzsölte a tenyerét. Most majd elolvassa az újságot, tizenöt perc múlva elindul a vonat, ők pedig fél tízkor egy üveg borral és a vacsorával beindítják a múltprogramot.

Stern Péter az ötvenes éveinek végén járhatott, amikor elkezdte érdekelni a családtörténet. Ötletszerűen kutatgatott, nem egy történész módszerességével. Az apai vonalat rövid idő alatt végigspulnizta, eljutott a XIX. század közepéig, Stern Izsákig. Egy megfakult halotti bizonyítvány tudatta vele, hogy az ükapja tüdőgyulladásban hunyt el viszonylag korán, hatvanegy éves korában, és az okirat tanúsága szerint sok pénze nem lehetett, mert a temetés költségeit a balassagyarmati hitközség vállalta magára.

A nagyapjáról három fotó is megmaradt.

Az egyiken Stern Móric egy kisfiú vállát ölelte át egy üzlet piszkos üvegű portálja előtt, amelynek cégtáblája cirkalmas betűkkel hirdette: Bor, Sör, Pálinka. A két alak büszkén feszít a szerény vidéki kocsma előtt, ebből Stern Péter arra következtetett, hogy friss tulajdonlásról lehetett szó. Kocsmáros nagyapja – hórihorgas férfiú, fehér ingben, nadrágját hózentrágerrel rögzítette – mereven néz az optikába, a kamasz, aki nyilvánvalóan az édesapja, Stern Samu, idétlenül vigyorog.

Stern Péter viszont inkább azon ütközött meg, hogy a képről hiányzik a nagymamája. Talán korán elhunyt, vélte, a hosszúra nőtt csapos egyedül nevelhette a fiát, már amikor a bokros kocsmai teendők mellett futotta az idejéből.

Stern most így utólag és elkésve rádöbbent, hogy szinte semmit sem tud az apjáról. Tizenegy éves volt, amikor a papa meghalt. Egyetlen szó tiltott le benne minden további kérdezősködést. Anyja és Sára mama szájukat eltakarva, suttogva rebegték el a kór nevét, vérrák, mormolták az orruk alatt, vérrák, és ő egy életre megbénult ettől. Egy undorító, tűzvörös, irdatlan ollójú ízeltlábút képzelt maga elé, amelyik az apja gyomrából rágja magát egyre feljebb, a szív irányába. Egy ideig kijárt a temetőbe a két, gyászoló asszonnyal, talán egy évig. Aztán megkérte az anyját, hogy neki ne kelljen többet. Most, negyven év múltán szégyenszemre másfél órán keresztül kellett toporognia a Kozma utcai temető parányi irodájában, amíg a hivatalvezető megtalálta neki a sírhelyet. Stern Samu összedőlt műmárvány sírkövéhez bokorvágóval kellett utat nyitnia magának a méteres gazok között.

Az anyai felmenőiről még kevesebbet sikerült megtudnia. Arra még jómaga is emlékezett, hogy a nagyanyja, Sára mama sokszor emlegette a rőfösüzletet, ami a családjuk megélhetését biztosította a két háború között.

Stern némi búvárkodás után egy 1939-es kereskedelmi évkönyvből megtudta, hogy Bódai Sándor volt a Peterdy és a Nefelejcs utca sarkán megbújó, tizenhét négyzetméteres, földszinti üzlethelyiség bérlője, és később a levéltárban annak is utánajárt, hogy a főváros birtokában lévő tulajdon bérleti díját a nagyapja 1944 novemberéig havi bontásban kifizette. Stern Péter több ízben elzarándokolt a Nefelejcs utcai ház elé, ahol a háború után zöldséges bolt nyílt, most pedig a járókelők, ha úgy hozta úri kedvük, egy holland cég konyhai felszereléseket áruló-javító üzletébe térhettek be azon a helyen.

Megállt a hajdani rőfösbolt előtti járdán, elképzelte, hogy Bódai Sándor, néhai nagyapja, akiről szintén őrzött néhány fotót, a köpcös, szelíd tekintetű kereskedő hajnalonként felhúzza a redőnyt, és a sötét, alacsony mennyezetű boltban felkapcsolja a világítást. Troli suhant el mellette. Stern elmerengett; akkoriban többnyire lovas szekerek közlekedhettek itt, a Nefelejcs utcában, a lovak patáinak csattogása nyilván behallatszott az üzletbe.

Tovább nem nagyon jutott.

A házfalak, a kövek, az utca satnya fái semmit nem suttogtak el neki a múltról.

Stern belátta, hogy elkésett.

Ha Sára mamát vagy legalább a mamáját, Verát időben faggatni kezdte volna, most közelebb lehetne az őseihez.

Aztán előbukkant az a levél.

Az történt, hogy harmadszor is elköltöztek – a gyerekek kirepültek, ketten maradtak az ötszobás, fasori lakásban, melyet így már nem volt érdemes fenntartani –, és belátták, hogy az új, hetven négyzetméteres budai ingatlanba nem cipelhetik át az összes bútort meg könyvet. Akkor Mari és ő szinte gondolkodás nélkül szabadultak meg a feleslegesnek ítélt tárgyaiktól.

Az egyik ilyen tisztogatás alkalmával Stern Péter megtalálta a levelet.

Sok egyéb értéktelen kacat közt hevert, régi számlák, jótállási szerződések között, amelyeket Stern talán még soha nem szálazott át, most is egyetlen lendülettel kihajította volna valamennyit, ha nem akad meg a szeme a brazíliai bélyegen.

Mikor kihúzta a levelet a borítékból, megdobbant a szíve. Mintha megérezte volna, hogy végre talált egy keskeny ösvényt, amely elvezet a múlthoz, a felmenőkhöz, akikről szinte semmit sem tudott.

A levelet egy bizonyos Gabriel Simon írta, Rióból. A borítékon lévő postai pecsét dátuma is olvasható volt: 1939. június. Ha ezt a kopertát az anyja, de főként Sára mama megőrizte, akkor jelentősége lehetett!

Stern elolvasta a levelet, és mintha végigheveredett volna a freudi díványon, hirtelen eszébe jutott, hogy gyerekkorában többször is hallotta, amint Sára mama a brazíliai sanszot emlegeti! Így mondta mindig, a brazíliai sansz.

Most végre ott tartotta a kezében a madzag végét.

És amennyiben te, drága Sárám, és a kedves családod, Sándor férjed és két leányotok úgy döntenétek, hogy elegetek van abból az undorító, zsidófaló világból, amely körülvesz titeket, akkor én, drága Sárám, boldogan várlak titeket Rióban, hogy elkezdhessétek új életeteket. Találkozhatnánk Párizsban, idén ősszel, hogy megbeszéljük a részleteket.

Most, hogy Stern valódi nyomra bukkant, nem szerette volna elveszteni. Miért maradt ki ez a lehetőség? Az ő brazíliai nagybácsikájuk, akinek a nevét most hallotta először, ez a Gabriel Simon meginvitálta a nagyapját, Bódai Sándort Párizsba. A levél tanúsága szerint ott kellett volna tisztázniuk a továbbiakat.

Mi történhetett?

Kiutazott-e a nagypapa Párizsba, vagy egy udvarias válaszlevélben lemondtak az esélyről?

Nem, ez az utóbbi nem valószínű, spekulált tovább Stern.

Ha csupán rajtuk múlott volna, hogy megragadják-e ezt az ígéretes lehetőséget, hogy meglógjanak Hitler elől, akkor Sára mama nem brazíliai sanszként emlegette volna ezt az ügyet. Az, hogy a levelet eltették, megőrizték, szintén arra utalt, hogy valami más történhetett.

Stern engedélyt kapott, hogy a Belügyminisztérium irattárában nyomozhasson azon magyar állampolgárok után, akik a múlt század harmincas éveiben útlevélért folyamodtak. Nem találta meg Bódai Sándor nevét, de ez semmit sem bizonyított, a listák erősen hiányosak voltak. Írt a nagy párizsi szállodáknak, hogy létezik-e valamiféle kimutatás az 1939. szeptemberi vendégeikről. Még csak válaszra sem méltatták.

Sternnek lassacskán rögeszméjévé vált, hogy ez a brazíliai sansz jóval több volt egy közönséges múltbéli epizódnál. Úgy gondolta, ez lehet az az arkhimédészi pont, amelynek segítségével feltárhatja a múlt ködbe vesző, megragadhatatlan történéseit, ha ezzel tisztába kerül, megértheti, honnan jött, miért alakult úgy a sorsa, ahogyan, vagyis választ kaphat a leglényegesebb kérdésre, hogy ki is ő tulajdonképpen.

Gabriel Simon lehet a kulcs.

A levélből megtudta, hogy brazíliai rokonuknak a harmincas évek végén tésztagyára volt Rióban.

Leveleket küldözgetett Brazíliába a hasonló profilú gyáraknak, bonyolult hazugságokat ötölt ki, hogy miért kutakodik ilyen ősrégi üzem után, hónapokig keresgélt a témában az interneten.

És végül talált valamit.

A Gabriel márkanevet viselő banános sütemény üstökösszerű karriert futott be Dél-Amerikában a hetvenes évek közepén. Főleg kisbabáknak hirdették, vörös betűkkel azt nyomtatták a csomagra, hogy a keksz tejbe aprítva három óra alatt kiürül a gyomorból. A süteményt egy megbízható forrás szerint a Gabriel Simon Company nevű cég terítette.

Megvagy, suttogta Stern a számítógépe fölött azon a hajnalon.

Az igazi áttörés azért még váratott magára.

Egészen 2012 januárjáig.

Akkor fedezte fel Stern a néhány soros hírt, egészen más után nyomozva az interneten: „Brazíliai süteményt árulnak egy néhány hónapja megnyílt aprócska pultnál Münchenben, a Viktualienmarkton. A Vásárcsarnokban a Gabriel Simon nevű riói cég banános keksze a sláger, amely elsősorban a kisbabák csemegéje!”

Stern január tizenhetedikén olvasott a kekszről, másnap már meg is vásárolta a jegyeket a Budapest–München railjet expresszre. Úgy tervezte, este kilenckor indulnak, ott alszanak a kényelmes hálókocsiban, és másnap reggel frissen, kipihenve a müncheni Vásárcsarnokban kezdik majd a napot, Gabriel Simon pultjánál.

Mari mosolygott, bólintott, mulatságosnak ítélte Péter szenvedélyes kutakodását a családi múltban, de ez szerethető mánia volt, miért is akadékoskodott volna.

A vonat pontosan indult, tíz perccel később a Stern házaspár már az étlapot tanulmányozta az étkezőkocsiban. Damasztabrosszal terítettek, szalvétagyűrűben helyezték az asztalokra a hófehér, kikeményített vászonterítőcskét, a kristálypoharak a vonat egy-egy döccenésénél finoman megremegtek.

Stern elégedett volt.

Rántott borjúlábat ettek mindketten, villányi merlot-t rendeltek mellé. Akár egy budoárba is képzelhették volna magukat, mivel a kerekek csattogását elnyomta az a zenés egyveleg, amit az étkezőkocsi eredetileg karmesternek készülő főnöke válogatott össze a nemzetközi járatok vendégeinek szórakoztatására.

– Hiszen ez Rahmanyinov! – ismerte fel Mari. Bérlete volt a Zeneakadémiára, zenei kérdésekben mindig lehetett rá számítani.

A sebhelyes arcú férfi a railjet kocsiátjárójának üvegablakán keresztül figyelte őket. A nőre rálátott, Stern háttal ült neki. A vacsora vége felé az asszony már csak nehezen tudott elnyomni egy-egy ásítást. A férfi, aki hordárnak hazudta magát, türelmesen várt. Milyen vastag, elégedett tarkója van ennek a tökfejnek, állapította meg elégedetten. Hogy rezeg a háj!

Stern Péter érzékelte, hogy Marit fejbe kólintotta a vörösbor.

Azt javasolta, hogy a felesége feküdjön le, a kalauz biztosan megágyazott már, ő még elszopogatja azt a gyűszűnyi bort, ami megmaradt az üveg alján, aztán siet utána.

Mari feltápászkodott, elindult a hálófülke felé.

A sebhelyes arcú férfinak így nem maradt más választása, feltépte a vécéajtót, bevágódott, és fülét az ajtóhoz tapasztva megvárta, amíg a nő cipőjének a kopogása bele nem vész a vonatkerekek kattogásába.

Aztán megnézte magát a vécéfülke tükrében. Nagyon nem tetszett neki, amit látott. Behunyta a szemét. Motyogott.

– Egy-kettő-három-négy, te kis madár hová mégy…

Azon az éjszakán az expresszvonat félig üresen robogott München felé.

A sebhelyes arcú férfi az étkezőkocsi mögötti második vagon fülkéjében várt Sternre, ez tűnt a legalkalmasabb helyszínnek. A szomszédos kupékban nem ült senki.

Sternnek fejébe szállt a merlot, de különben is virágos kedvében volt, szeptemberben nevezték ki a könyvtár igazgatóhelyettesének, ez azt jelentette, hogy legalább négy-öt évig nem kell nyugdíjba vonulnia, felemelték a fizetését, a gyerekek megnősültek, van két remek menye, ráadásul most rátalált Gabriel Simon nyomára, joggal hihette úgy, hogy mostanában Isten tenyerén ül.

A karjával meg-megtámaszkodott a kocsi falában, úgy haladt előre, kacsázva.

Vijjogva csúszott el a fülkeajtó, Sternt valaki berántotta egy kupéba.

Ugyanabban a másodpercben ütést érzett a tarkóján, elvesztette az eszméletét, és az ülésre zuhant.

BUDAPEST
1960

Forró, a tornatanár alkalmi dobogón állt a terem végében, és üvöltött.

– És most énekeljük el együtt az Internacionálét!

BUDAPEST–MÜNCHEN RAILJET
2012

Stern mintha sűrű tüllfüggönyön keresztül látta volna a fülkeajtó acélfogantyúját. Mindenesetre megmarkolta, és oldalra rántotta a kupéajtót. A sínágyon megcsúszó ajtó hangja panaszos sikításra emlékeztette, nem sejthette, hogy a fülét eltömítő, alvadt vérdaraboktól érzékeli ilyen falsul.

Kitámolygott a folyosóra.

Az oxigén alig-alig jutott el a tüdejéig, minden lélegzetvétel gyötrelemmel járt. Az orra sajgott, a gyomrát összerántotta a görcs. Halványan derengett, a folyosóvilágítást már lekapcsolták, hajnalodott.

Tapogatódzva vánszorgott, egy alkalommal térdre is zuhant. Örökkévalóságnak tűnt, amíg újra lábra állt, de a fotográfiát, amelyet a jobb kezében szorított, semmi pénzért nem eresztette volna el.

Mari arra ébredt, hogy Stern elhúzta a fülkeajtót. Még nem akaródzott kinyitni a szemét. Oldalra hemperedett, feje alá gyömöszölte a kispárnát.

– Megjöttél? – mormolta, majd még hozzátette: – Én beájultam…

Stern a szemközti ágyra rogyott. Mérhetetlen hányingert érzett, mintha az összes keserűség egyetlen lökettel akarna kiszakadni belőle. Aztán önmaga számára is váratlanul zokogni kezdett. Arcát a roham ökölnyivé zsugorította.

Mari riadtan felült, aztán sikított.

Kétségtelenül a férje gubbasztott a szemközti ágyon, eltorzult citromfejjel, ömlött a szeméből a könny, de mégis, ez az arc tökéletesen ismeretlen volt számára.

Csak ostobaságok jutottak eszébe.

– Hány óra? Reggel van? Elaludtam?

De aztán kipattant az ágyból, Stern elé állt, átölelte.

– Uramisten! Mi történt?! Elestél?! Mondd már!

Stern váratlanul abbahagyta a sírást, bambán bámulta a fülke szemközti falát. Semmi másra nem vágyott, csak hogy elmúljon ez az okádék inger és hogy végre megteljen a tüdeje levegővel.

Mari puszilgatta a fejét. Közben ő maga is véres lett. Stern homloka két helyen repedt fel, és az orrából is egyfolytában szivárgott valami sötétbordó váladék.

Aztán Mari benedvesítette a mosdótálka mellé odakészített törülközőt, és megkísérelte megtisztítani Stern arcát.

– Édes istenem, beszélj már! Megvertek?! Kik? Miért?! Mondj már valamit! Mikor? Miért vertek meg?!

Stern mintha semmit sem érzékelt volna ebből az aggódó kérdéscunamiból, mereven a fülke falára függesztett, bekeretezett metszetre szegezte a tekintetét, amelyen egy ősrégi mozdony kéményéből pöfögött fel a szénfekete füst.

Mari lerogyott mellé, és akkor végre észrevette a fotót. Stern görcsösen szorította a képet a jobb öklében. Úgy tűnt, fontosnak tartja.

– Mi ez? – suttogta a nő.

Megpróbálta kioperálni a fényképet a férje kezéből. Stern nem engedte, ujjai elfehéredtek a szigorú szorításban.

Mari Stern elé térdelt, hogy legalább közelről szemrevételezhesse a fotót.

A kissé meggyűrt, homályos, gyenge minőségű papírnagyításon egy meztelen lányt látott, Mari húsz év körülinek saccolta. A nő a sarkain ült, talán egy asztalon, a kebleit kissé megemelte, mintha kérkedne velük, és mosolygott. Letaglózó egy mosoly, állapította meg magában Mari, hiányzik belőle a felszabadultság vagy valamiféle öröm. Ezért is volt a fénykép tulajdonképpen döbbenetes, mert bár kétségkívül pornográf terméknek adhatták el, inkább tragikusnak tűnt, mint erotikusnak. A gyűrött, fekete-fehér fotográfia ezzel a boldogtalan, meztelen, bárgyún mosolygó lánnyal lényegében maga volt a testet öltött ellentmondás.

– Hogy került ez hozzád?

Mari átült a szemközti ágyra. Próbált higgadt maradni. Stern végre felnézett, eleddig üres tekintetébe beköltözött a pánik.

– Válaszolj! Megvertek. Látom. Kicsoda?

Visszaült Stern mellé. Átkarolta.

– Ki csinálta ezt veled? Ki ez a… borzalmas…?

Újra megérintette a fotót. Meglepetésére a kép szinte átcsusszant a kezébe, Stern ujjai elernyedtek, nem szorítottak tovább.

Mari a szeme elé emelte a fényképet. Valamiféleképpen azt remélte, hogy megfejtheti a rejtélyt. Abban biztos volt, hogy ennek a gusztustalan képnek köze van ahhoz, hogy a férjét ilyen nyomorultnak látja. Ebben a péppé vert, agyonütött állapotában. Módszeresen vizsgálgatta a fényképet. Most még azt is felfedezte, hogy a hideglelősen mosolygó, meztelen lány háta mögött, a falon egy festmény lóg! Délceg, egyenruhás férfi feszített a háttérben, katonatiszt talán vagy uralkodó.

Stern felnyögött.

– Nem tudom. Tucatfotó… rémálom… mit tudom én…

Újra zokogni kezdett. Ráborult Mari vállára.

– Édesem. Édesem! – suttogta Mari – Édes drágám.

Stern vacogott. Zárt szájjal mormogott, Marinak egészen közel kellett hajolnia a szájához, hogy felfogja a szavakat.

– …össze… össze kell raknom… nekem is… nehéz… rám öntötte… az egészet rám… mint egy vödör… szart…

– Kicsoda? Mikor?

– Szart! Egy vödör szart!

Mari mechanikusan simogatta Stern kézfejét.

– Mid fáj? Hol fáj?

– …alaposan helyben hagyott… de legalább élek…

Stern kirántotta Mari kezéből a fotográfiát.

– Emlékszem néhány dologra – nyögte.

– Semmit sem értek – rebegte Mari. – Édesem. Drágám.

– De nem mindenre. Lehet, hogy… ki vagyok én?!

Stern felugrott, az ablakhoz rontott.

Gyászos, kopár fák szaladtak.

– …olyan ostoba… felfoghatatlan… én… kamaszok voltunk… besúgtam volna?! …hetedik bé… ostobaság… micsoda ostobaság…

Mari egy kukkot sem értett ebből a zagyvaságból.