DOMINIC SANDBROOK

AZ ELSŐ VILÁGHÁBORÚ

Illusztrálta Edward Bettison

KALANDOZÁSOK A TÖRTÉNELEMBEN

A SOROZAT TOVÁBBI KÖTETEI

A második világháború

Nagy Sándor

Kleopátra (előkészületben)

A vikingek (előkészületben)

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Dominic Sandbrook: The First World War, Particular Books, an imprint of Penguin Press, 2021.

Text copyright © Dominic Sandbrook, 2021

Illustrations and maps © Edward Bettison, 2021

All rights reserved.

Fordította Bíró Júlia

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2023

Hungarian edition © Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Pozsik László

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-183-2

Tartalomjegyzék

Előszó – Gondolin bukása

ELSŐ RÉSZ
A RÉMÁLOM ELKEZDŐDIK

1. A Fekete Kéz

2. A végítélet napja felé

3. A lámpák kialszanak

4. Csata Belgiumért

5. Meg fognak ölni benneteket!

6. Csendes éj

MÁSODIK RÉSZ
A HÁBORÚS GÉPEZET

7. A zeppelinek támadása

8. „Mi vagyunk a halottak…”

9. A lövészárkok angyalai

10. Lehetetlen küldetés

11. A csatahajók összecsapása

HARMADIK RÉSZ
A SÖTÉTSÉG NAPJA

12. A mészárlás költője

13. A vörös báró repülő cirkusza

14. A csapda

15. A nagy európai kupadöntő

16. Vörös zászlók Oroszország felett

NEGYEDIK RÉSZ
VILÁGVÉGE

17. Tengeralattjárókat bevetni!

18. Arábia királya

19. Acélvihar

20. Szellemhadsereg

21. A tizenegyedik óra

Utószó – Az ismeretlen katona

A szerző megjegyzése

Conolly Normannek

ELŐSZÓ

Gondolin bukása

Egy hűvös, ködös reggelen, miközben szemerkélt az eső, egy fiatalember Gondolin elveszett városáról álmodozott a lövészárokban.

Körülötte mindenütt halál és pusztulás volt. Az árok alját vastag fekete sár borította, olyan tapadós és nyálkás, hogy alig lehetett kikecmeregni belőle. Hirtelen két hatalmas, jóllakott patkány surrant el mellette, de a gondolataiba merült ifjú szinte észre sem vette őket.

Néhány méterrel arrébb a többiek teát főztek. Mindannyian ugyanazt a barna-zöld egyenruhát viselték, és olyan mocskosak voltak, mintha a föld alól jöttek volna elő – törpék valami föld alatti birodalomból. Az arcuk piszkos volt, a tekintetük üres. A fronton töltött hónapok során olyan dolgokat láttak, amiket korábban elképzelni sem tudtak volna.

A fiatalember felpillantott. Az ágyúdörgés ismét felhangzott: végzet, végzet, végzet, újra meg újra meg újra.

A lövészárok pereme fölött, tudta jól, a teljes borzalom jelenete tárult elébe. Derékba tört fák és szétzúzott emberi testek… haldokló füvek és rothadó nádasok… hamutól fuldokló tócsák… halott tárgyak, halott arcok a vízben…

Mégis, egy rövid, becses pillanatra olyan volt, mintha átlépett volna egy ajtón, messze maga mögött hagyva a sarat és a nyomorúságot.

Egy varázslatos szigetet látott csillogni a nyugati tengerben. Királyokat és varázslókat, manókat és koboldokat látott, három ékszert, melyek az istenek fényétől izzanak; egy sárkányt, amint csillogó kincsei köré tekeredik; egy hatalmas hegyi királyságot, sziklából faragva; s egy csapat kalandort, akik az erdőben kúsznak…

Aztán a fegyverek ismét megszólaltak, és a föld megremegett. Az álom félbeszakadt, és ő újra a lövészárokban találta magát.

A fiatalembert Ronaldnak hívták, és árva volt. Az apját három-, az anyját tizenkét éves korában veszítette el.

1892-ben született, és Anglia szívében, Birminghamben nőtt fel: a gyárak és a mozik, a villamosok és a telefonok forgalmas, nyüzsgő városában.

Ronald azonban nem rajongott a gépekért és a találmányokért. Mindig is álmodozó volt, szeretett egyedül kószálni és kalandokat kitalálni.

Imádta a régmúlt történeteit istenekről és királyokról, hősökről és szörnyekről. Leginkább az ősi Észak mítoszait és mondáit szerette: Odint és Thort, a trollokat és a sárkányokat.

Az iskolában három közeli barátjával titkos társaságot alapított: a Tea Club and Barrovian Societyt, vagyis a TCBS-t. Az iskolai könyvtárban találkoztak, titkos lakomáikra rágcsálnivalót csempésztek be, délutánonként pedig vicceket és történeteket találtak ki.

Az iskola befejezése után nekivágtak a felnőtt élet nagy kalandjának. Hamarosan olyan meséket fogunk írni, amelyek elkápráztatják a világot – mondogatták.

Aztán jött a háború.

Ronald először habozott, hogy belépjen-e a hadseregbe. Mindig is írónak, a szavak emberének tartotta magát, nem katonának.

De barátaihoz hasonlóan őt is úgy nevelték, hogy higgyen a becsületben, a hazaszeretetben, a bátorságban és a kötelességben. Az iskolában a régi idők lovagjairól olvastak, a sportpályán pedig arra tanították őket, hogy mindig a csapat az első.

Ezért aztán, miután elvette gyermekkori szerelmét, Ronald belépett a hadseregbe. Immár a lancashire-i lövészezred alhadnagya volt, aki esküt tett rá, hogy a királyáért és a hazájáért harcol.

Amikor a kiképzése befejeződött, több száz, hasonlóan izgatott fiatalemberrel együtt hajóra szállva Franciaország felé indult. Az emberiség történetének legvéresebb csataterére, a nyugati front nagy mészárszékére tartottak.

1916 nyarán a Somme folyó partjainál Ronald térdig gázolt a sárban és a vízben. Egyetlen korábbi olvasmánya – lett légyen az tündérmese, kalandos történet, görög mítosz vagy viking saga – sem készítette fel ilyesmire. Ez a háború más volt, mint a többi: gránáttűz és repeszek, géppuskák és lángszórók rémálma.

A szögesdrót akadályokon holttestek lógtak, s a lángoló égből robbanólövedékek záporoztak. Lovak vágtattak a letarolt fák között, a föld pedig folyamatosan remegett az ágyúk dühe alatt.

A somme-i csata első napján Ronald egyik legkedvesebb iskolai barátját megölte egy német gránát, egy másikkal pedig repesz végzett az ősz folyamán. Ily módon a TCBS-nek már csak két tagja maradt – titkos társaságuk alig néhány hónap alatt megsemmisült.

Így hát a lövészárkok megpróbáltatásainak közepette Ronald a képzelet világába menekült. Összegyűjtötte azokat a mítoszokat, amelyeket kisfiúként szeretett, és egybegyúrta azokkal a borzalmakkal, amelyeket nap mint nap látott a Somme-nál – aztán a gondolini tündék tragikus történetévé formálta őket, akiket a Sötét Nagyúr seregei ostromolnak hegyi városukban.

De az ő történetében a gonosz erői nem csupán kardokkal és lándzsákkal voltak felfegyverkezve: kovácsaiknak és varázslóiknak köszönhetően bronzból és vasból készült, a nyugati front sarában kúszó tankokhoz hasonlatos tűzokádó sárkányokat is segítségül hívhattak.

„Némelyek vasból voltak oly ravaszul megépítve, hogy folytak, mint a lassú fémfolyó, vagy feltekeredtek minden előttük lévő akadályra, és a belsejükben a legvadabb orkok bújtak meg görbe karddal vagy lándzsával kezükben.”{1}

A fiatalember a lövészárokban kuporogva ötleteket firkált, miközben záporoztak rá a gránátok.

Ma a világ bármelyik könyvesboltjában megtalálhatjuk John Ronald Reuel Tolkien könyveit.

A Gondolin bukásával elkezdett dolgozni egy saját univerzumon, Középfölde világán, amelyet a lövészárkok tüzében kovácsolt. Ma az olyan könyveket, mint A hobbit és A Gyűrűk Ura, a kalandról és a bajtársiasságról szóló remekműveit, az egész világon ismerik és szeretik az olvasók.

Ez a könyv azonban a mögöttük rejlő történetet meséli el – az első világháború, vagy ahogy akkoriban nevezték, a „nagy háború” hatalmas és szörnyű sagáját.

A háború 1914 nyarán szökőárként söpört végig Európán, és szinte az egész világot elborította. Két hatalmi tömb küzdött az uralomért: a szövetségesek, más néven antanthatalmak, élükön Nagy-Britanniával, Franciaországgal és Oroszországgal; illetve a központi hatalmak, Németország, Ausztria–Magyarország és Törökország vezetésével.

Mindkét fél emberek millióit vetette a pokol szívébe. Rövidesen a föld összes szegletéből, Indiából, Afrikából, Ausztráliából és Amerikából is érkeztek katonák, hogy csatlakozzanak hozzájuk.

Ez volt az emberiség történetének addigi legnagyobb fegyveres összecsapása. Hatalmas birodalmak hulltak darabokra, térképeket téptek szét és rajzoltak újra, egész nemzetek születtek és morzsolódtak fel.

De mindennek középpontjában hétköznapi emberek milliói álltak. Nemcsak katonák és tengerészek, ászpilóták és tengeralattjáró-parancsnokok, hanem ápolónők, mentőautó-sofőrök, cserkészfiúk és gyári munkáslányok. Ez az ő történetük.

Sokan közülük már akkoriban azon tűnődtek, hogy mindez hogyan történhetett meg. Miért vetette magát ennyi gazdag, hatalmas ország a tűz és a düh ilyen pusztító mélységeibe?

Ahhoz, hogy erre a kérdésre választ kapjunk, még messzebbre kell visszamennünk az időben. Hagyjuk hát egyelőre a lövészárkokat, és látogassunk el Dél-Európa egy szegény, elfeledett szegletébe, több mint száz évvel ezelőttre. A nap süt, a madarak énekelnek, és úgy tűnik, minden rendben van a világgal.

És itt, messze a királyok és császárok szemétől, két kis alak vánszorog a hegyeken át, a történelemben elfoglalt helyük felé…

A következő oldalon látható plakát szövege:

BRITEK!
Lord Kitchenernek RÁTOK van szüksége!
LÉPJETEK BE HAZÁTOK HADSEREGÉBE!
ISTEN ÓVJA A KIRÁLYT!
ANGLIA MINDEN FÉRFITÓL ELVÁRJA, HOGY TELJESÍTSE KÖTELESSÉGÉT!
LÉPJ BE A SEREGBE MÉG MA!

ELSŐ RÉSZ

A RÉMÁLOM ELKEZDŐDIK

1.

A Fekete Kéz

A múlt század első éveiben, egy szép nyári reggelen egy fiú és az apja útnak indultak.

Kiléptek rozzant, kőből épült parasztházukból, felpakolták csomagjaikat egy ló hátára, bezárták maguk mögött a kaput, és nekivágtak a hosszú vándorútnak kelet felé, át a dombokon.

Hosszú ideig gyalogoltak a völgyben húzódó ösvényen. Szelíd, békés nap volt, a csendet csak a ló patáinak egyenletes dobogása törte meg.

Sötétedéskor megpihentek. Éjjel a fiú farkasüvöltést hallott erdőben.

Másnap reggel, amikor a nap a keleti hegycsúcsok fölé emelkedett, apjával együtt felrakták poggyászukat a ló hátára, és ismét útnak indultak.

Nyolcvan hosszú mérföldön át gyalogoltak, mire végre megpillantották a poros kisvárost, ahol, mondta az apa szűkszavúan, felszállnak majd a fővárosba tartó vonatra.

Miután az állomáson megvette a jegyeket, helyet foglaltak a peronon, és vártak.

A percek csak teltek – aztán a fiú egyszer csak meghallotta a sípszó rikoltását, a kerekek zörgését és a gőz sziszegését, s tudta, hogy a nagy fémszörny közeledik.

A sápadt és sovány fiút, aki egy parasztgazda gyermeke volt Bosznia-Hercegovina nyugati hegyeiből, Gavrilónak hívták.

Tizenhárom éves koráig Gavrilo csak a szülőfaluját, Obljajt ismerte, amely olyan kicsi volt, hogy a legtöbb térképen nem is szerepelt. Ott tanult meg csirkéket tartani, juhokat őrizni, írni és olvasni.

A jó eszű Gavrilo imádta a könyveket, anyja pedig nagy reményeket fűzött hozzá. Obljaj túl kicsi, túl elmaradott volt az ő drága fiának, aki ezért most a fővárosba, Szarajevóba tartott, hogy ott folytassa a tanulmányait.

És ott ez a fiú olyat tesz majd, amiről a legtöbb gyerek csak álmodik: egyetlen vakító pillanatban megváltoztatja a világot.

A Principek emberemlékezet óta Bosznia hegyei között tengették életüket, egy olyan isten háta mögötti vidéken, ahol nem sok minden változott az idő múlásával.

Az erdős dombokon túl azonban a világ átalakult. Néhány héttel Gavrilo születése előtt, 1894 nyarán a távoli Amerikában megjelent a boltokban az üveges Coca-Cola.

Obljajtól több száz kilométerre a feltalálók már elkészítették az első telefonokat, autókat, villanykörtéket és filmtekercses fényképezőgépeket. Abban az esztendőben, amikor Gavrilo betöltötte a kilencedik életévét, a Wright fivérek megépítették az első működő repülőgépet.

De még Bosznia, a Balkán félsziget szegény, elmaradott országa sem volt mentes a változásoktól. Évszázadokon át az Oszmán Birodalom tartománya volt, amely a távoli Konstantinápolyban (törökül Konsztantije) székelő török szultán uralma alatt állt.{2} Az Oszmán Birodalom azonban hanyatlásnak indult, jelentős területeket veszített, és mire Gavrilo megszületett, Boszniát bekebelezte a szomszédos Osztrák–Magyar Monarchia, amelyet Bécsből a Habsburg-dinasztia irányított.

A császár, az idős Ferenc József, Európa egyik legrégebbi államának uralkodója volt. Bizonyos szempontból ez az ország a fényes bálok, a pazar egyenruhák, a fülbemászó zene és az ínycsiklandó sütemények szerethetően régimódi világa volt.

Ferenc József mégsem lehetett teljesen nyugodt. Ötvenmillió alattvalója között osztrákok, magyarok, csehek, horvátok, lengyelek, ukránok, románok, szlovákok, szlovének, bosnyákok, olaszok és zsidók is voltak, akik közül sokan mélységesen megvetették egymást.

Az emberek évek óta az ő rozoga birodalmának végét jósolták, ám az valahogy mégis tovább működött. De vajon meddig maradhatott fenn?

Az osztrák császárok amúgy nem is voltak olyan rosszak. Csodálatos fővárosuk, Bécs Európa legzseniálisabb művészeivel és zenészeivel büszkélkedhetett; Boszniában pedig új vasutakat, gyárakat és iskolákat építettek.

De a bosnyákok többsége továbbra is szegény maradt, tudatlanságban és nyomorban élt. Az évtizedekig tartó osztrák uralom ellenére tíz emberből kilenc analfabéta volt, úgyhogy Gavrilo ritka kivételnek számított.

Néhány fiatal bosnyák számára a válasz nyilvánvalónak tűnt: le kell dobniuk az osztrák igát, és maguknak kell irányítaniuk az országot.

Ezek a forrófejű fiatalok a szomszédos Szerbiából merítettek ihletet, amelynek népe hasonló hagyományokkal és szokásokkal rendelkezett, és ugyanazt a délszláv nyelvet beszélte.

Boszniához hasonlóan egykor Szerbia is az Oszmán Birodalom tartománya volt. De miután fellázadt a török uralom ellen, önálló királysággá vált. A büszke, harcias szerbek gyűlölték az osztrákokat. Úgy tekintettek magukra, mint a délszlávok bajnokaira, akik hősiesen harcolnak az idegen elnyomás ellen.

Az elegáns osztrák kávéházak közönsége a szerbeket barbár banditáknak tartotta, de nem hagyhatták őket teljesen figyelmen kívül: tudták, hogy egy részük szemet vetett Boszniára, és addig nem fognak nyugodni, amíg azt saját királyságukhoz nem csatolják.

A szerb csoportok közül a Fekete Kéz nevű társaság volt a legtitokzatosabb. Vezetőjét, egy szerb hírszerző tisztet az ókori egyiptomiak szent bikája után Ápisznak nevezték.

Ő tervezte meg a Fekete Kéz jelvényét is: egy koponya volt rajta, keresztbe tett lábszárcsontokkal, továbbá egy méregpohár, egy tőr és egy bomba. Ez jól összefoglalta világfelfogásukat.

Ha valaki csatlakozni akart a Fekete Kézhez, meg kellett hajolnia egy csuklyás alak előtt egy sötét szobában, és ünnepélyes esküt kellett tennie ősei vérére, hogy hajlandó feláldozni életét az ügyért.

Az emberek többségének álmában sem jutott volna eszébe, hogy bármi köze legyen a Fekete Kézhez. De Gavrilo Princip nem tartozott közéjük.

Gavrilo Princip vonata 1907 augusztusában érkezett meg Szarajevóba. A városnak akkoriban kevesebb mint ötvenezer lakosa volt – semmi az olyan európai nagyvárosokhoz képest, mint Bécs, Berlin, London és Párizs.

Egy vidéki faluból származó fiú számára azonban lenyűgözőnek tűnt: az utcákon pezsgett az élet; a régi bazár zsúfolásig volt kézművesekkel és kereskedőkkel, a mecsetekben és a templomokban rengetegen nyüzsögtek.

Mielőtt búcsút vett volna tőle, az apja szállást talált neki egy idős özvegyasszonynál, ő pedig belevetette magát a munkába.

Gavrilo kezdetben keményen tanult, és soha egyetlen órát sem mulasztott. Esténként olvasott; többek közt A három testőr kalandjait és Sherlock Holmes rejtélyes eseteit bújta.

De a második évben a jegyei romlani kezdtek. Elfogyott a pénze, és nehezen tudott összpontosítani a feladataira. A harmadik év elején már annyira szétszórt volt, hogy mindjobban lemaradt a többiektől.

Az iskolai teljesítménye egyre romlott. Megbukott, majd évet ismételt. Aztán amikor 17 évesen nem jelent meg egy fontos vizsgán, befejeződött iskolai pályafutása.

Az igazság az, hogy a fiatalember új szenvedélyre lelt. Nem a könyvek, nem a foci, még csak nem is a romantika volt az, hanem valami sokkal veszélyesebb: a politika.

Valahányszor az osztrákokra gondolt, a szíve megtelt gyűlölettel. Uralmuk alatt, gondolta magában, az osztrákok az egyszerű bosnyákokkal „úgy bántak, mint a marhákkal”. Bosszút akart állni a megszállás hosszú évei alatt tapasztalt sok szenvedésért.

Más fiatalok is beszéltek néha efféléket, különösen késő este, néhány pohár után. De Gavrilo más volt. Ő tényleg komolyan gondolta.

1912 tavaszán elhagyta Szarajevót, és autóstoppal átment a határon Szerbiába. A fővárosba, Belgrádba tartott, a Fekete Kéz székhelyére.

Ezután két éven keresztül lődörgött Belgrád utcáin. De ez nem az a paradicsom volt, amit elképzelt.

Nem volt pénze, nem volt munkája, és nem volt otthona. Megpróbált belépni a szerb hadseregbe, de törékeny testalkata miatt elutasították.

„Akárhová mentem, az emberek túl gyengének tartottak; sőt olyasvalakinek, akit teljesen tönkretett a túl sok olvasás” – panaszkodott később.

A belgrádi kávéházakban barátaival együtt terveket szövögettek arról, hogyan harcolnak majd Bosznia függetlenségéért. De teltek-múltak a hónapok, és semmi sem történt. Eltelt egy év, majd még egy, és Gavrilo Princip továbbra is egy senki maradt.

Aztán 1914 tavaszán az egyik barátja betért a kávéházba egy újságkivágással. A cikk szerint június végén az osztrák–magyar trónörökös, Ferenc Ferdinánd főherceg Szarajevóba látogat.

És ahogy Gavrilo a lapra pillantott, a szeme elkerekedett.

Ha Ferenc Ferdinánddal valaki közli, hogy a neve örökre összefonódik majd Gavrilo Principével, nem hitte volna el.

Ötvenévesen a főherceg az osztrák önelégültség hű képmásának tűnt. Nagydarab, nehézkes férfi volt, rövidre nyírt hajjal és hatalmas, pöndörödő bajusszal.

Szenvedélyes vadász volt: csaknem 275 ezer vadállatot lőtt le, köztük tigriseket, elefántokat és kengurukat.

Ferenc Ferdinándot ez nagyon ellenszenvessé tette. És abban az időben sokan mogorva, nehéz természetű fickónak tartották.

Akkoriban azonban a vadászat rendkívül népszerű volt, különösen magasabb körökben. És a merev egyenruha alatt Ferenc Ferdinándnak volt egy gyengédebb, érzelmesebb oldala is.

Fiatalemberként beleszeretett egy udvarhölgybe, Chotek Zsófiába. De a bécsi udvar szigorú szabályai szerint a lány nem volt elég előkelő. Trónörökösként elvárták tőle, hogy egy vele egyenrangú nőt vegyen feleségül.

Ő azonban megmakacsolta magát: vagy Zsófia, vagy senki. Ezért nagybátyja, a császár engedélyezte a házasságot – feltéve, ha letesz egy megalázó esküt.

Ennek értelmében Zsófiából sohasem lehet császárné. Az udvarban mindig alsóbbrendűként fogják kezelni; nem utazhat a férje hintóján, és nem ülhet mellé a nagyszabású vacsorákon. És mindennek tetejébe a gyermekeik nem örökölhetik a trónt.

Vonakodva ugyan, de Ferenc Ferdinánd letette az esküt. Ha el akarta venni élete szerelmét, nem volt más választása.

Soha nem bánta meg. Egyszer azt mondta, hogy Zsófiát feleségül venni a legjobb dolog volt, amit valaha tett. Zsófia volt az ő „tökéletes boldogsága”, három kisgyermekük pedig „minden öröme és büszkesége”.

„Egész nap velük vagyok, és csodálom őket – mondta a főherceg –, annyira szeretem őket.”

Ferenc Ferdinánd sok időt töltött a birodalom jövőjéről való elmélkedéssel. Modern uralkodó akart lenni, és tervei voltak egy „Nagy-ausztriai Egyesült Államokról”, amelyben a tagállamok saját ügyeiket a saját nyelvükön intézhetik.

De teltek az évek, és idős nagybátyja, Ferenc József nem volt hajlandó meghalni. Ferenc Ferdinándnak tehát várnia kellett, pedig majd szétrobbant a türelmetlenségtől.

Az udvarban pedig továbbra is mély lenézéssel voltak Zsófia iránt, ami beárnyékolta kapcsolatukat. Ferenc Ferdinánd bosszúságára a bécsiek még mindig parasztként bántak vele, a bálokon és vacsorákon lenézték.

Így amikor meghívták, hogy szemrevételezze a császári és királyi hadsereg egységeit a Boszniában tartott hadgyakorlaton, megragadta a lehetőséget. Az udvartól távol végre férj és feleségként utazhattak, mint bármelyik házaspár.

A sors úgy hozta, hogy június 28-án érkeztek meg Szarajevóba. Ferenc Ferdinánd és Zsófia számára nem volt szentebb nap.

Ezen a napon tette le a főherceg évekkel korábban azt a bizonyos esküt.

Belgrádban Gavrilo Princip felemelte tekintetét az újságcikkről.

A főherceg Boszniába érkezik? Az osztrák trónörökös, mindannak a szimbóluma, amit gyűlöl, Szarajevóba jön?

Szinte túl szép volt ahhoz, hogy igaz legyen.

A következő hetekben barátaival kidolgozták a tervüket. Itt volt a lehetőség, hogy bekerüljenek a történelemkönyvekbe.

De még szinte gyerekek voltak. Fegyverekre, bombákra és segítségre volt szükségük, hogy visszajussanak Szarajevóba. Mindebben a Fekete Kéz, és a szerb katonai hírszerzéshez fűződő kapcsolata volt segítségükre.

Május 27-én a Fekete Kéz egyik ügynöke négy pisztolyt és hat gránátot adott át nekik, továbbá néhány méreggel töltött fiolát, hogy a merénylet végrehajtását követően öngyilkosságot követhessenek el. Így az osztrákok nem tudják kihallgatni őket, és hős mártírként emlékeznek majd rájuk.

Másnap Gavrilo hajóval elhagyta Belgrádot. Négy nappal később a Fekete Kéz szerb rendőrségi kapcsolatainak segítségével átjutott a határon, és Bosznia területére lépett.

Június 4-én érkezett meg Szarajevóba, ahol meglapult, és türelmesen várakozott, mint a zsákmányára váró vadász.

1914. június 28-án, vasárnap Szarajevó a napokig tartó esőzés után gyönyörű napsütéses reggelre ébredt.

Ferenc Ferdinánd remekül érezte magát. Utazásuk első három napja pompásan telt, és a helyiek ezer apró figyelmességgel kedveskedtek nekik.

Eddig egy Szarajevó melletti, új, nagyszerű gyógyszállóban laktak. Szombat délután azonban Zsófia azt javasolta, hogy menjenek be a fővárosba vásárolni.

A zsúfolt bazár bejárása nagyszerű szórakozásnak bizonyult, és a boltosok igen barátságosan viselkedtek velük. Amikor visszatértek a szállodába, Zsófia még az egyik aggodalmaskodó helyi politikust is ugratta ezzel.

– Kedves dr. Sumarić, ön téved – mondta neki vidáman. – Bárhol is jártunk, az utolsó szerbig mindenki olyan barátságosan, udvariasan és melegen fogadott bennünket, hogy nagyon örülünk a látogatásunknak.

Dr. Sumarić halványan elmosolyodott. Tudta, hogy a következő nap nemcsak a házaspár, hanem a szerbek számára is különleges – de őket nemzetük tragédiájára emlékezteti. Vasárnap volt ugyanis az első rigómezei csata évfordulója, amelyben az oszmánok megsemmisítették a középkori szerb államot. Nem áll fenn a veszélye annak, hogy egy fiatal őrült valami ostobaságot kövessen el?

Ám amikor a házaspár vasárnap reggel kisétált a szállodából, a politikusok félelmei eloszlani látszottak. Végtére is olyan szép nap volt!

Az előkelő vendégek elegáns öltözéket viseltek. A főherceg égszínkék tábornoki egyenruhájában feszített, hatalmas sisakját zöld pávatollak ékesítették. Feleségén hosszú, fehér selyemruha volt, és széles karimájú kalap, fehér fátyollal.

Hat autó várt rájuk, hogy végigvigyék őket Szarajevó utcáin: öt a helyi tisztviselők, a rendőrök, valamint Ferenc Ferdinánd és Zsófia kísérői, a hatodik, egy elegáns, osztrák gyártmányú jármű pedig a házaspár számára. Az automobil vászontetőjét hátrahajtották, hogy a tömeg láthassa az előkelő vendégeket.

Miután mindenki elfoglalta a helyét, a konvoj elindult. Ferenc Ferdinánd és Zsófia autója a harmadik volt a sorban.

A városházáig egy rövid és nagyon szép út vezetett. Szarajevó egy völgyben, egy kis folyó partján terült el, amelynek két partján a helyi muszlimok minaretjei emelkedtek.

Az autók a folyó bal partján, az Appel rakparton gurultak kelet felé. A járdákat ujjongó tömeg szegélyezte, az épületeket fekete-sárga Habsburg-zászlókkal díszítették. Szarajevóba ritkán látogattak hírességek, így ez emlékezetes nap volt.

10.10-kor az autók elérték a Ćumurija hidat. Minden tökéletesen ment.

És akkor, szinte a semmiből, egy bomba repült a konvoj felé.

{1} Gondolin bukása. Fordította Gálvölgyi Judit. Magvető Kiadó, Budapest, 2019.

{2} Az oszmánok törökök voltak, ezért államukat gyakran nevezték Török Birodalomnak, noha alattvalóik több mint fele valójában nem volt török. Akkori fővárosukat ma Isztambulnak hívják.