Dr. Shefali Tsabary

A SZÜLŐI ÚT

20 lépés a kiegyensúlyozott
szülő‑gyermek kapcsolatért

A szereplők nevét és jellegzetes tulajdonságait megváltoztattuk
a magánéletük védelme érdekében.

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Dr. Shefali Tsabary: The Parenting Map –
Step-by-Step Solutions to Consciously Create
the Ultimate Parent-Child Relationship,
HarperOne, New York, 2023

Published by arrangement with HarperOne,
an imprint of HarperCollins Publishers.

Copyright © 2023 by Shefali Tsabary

Hacsak másképp nem jelezzük, az illusztrációk készítője:
Riley Johnston & Andrea Daniel, Andreadaniel.art

A 200. oldali illusztráció: M. Style/Shutterstock.com

Hungarian translation © Kallai Nóra (1–8. fejezet),

Bíró Júlia (9–10. fejezet),

Strickland-Pajtók Ágnes (11–20. fejezet)

Hungarian edition © Open Books, 2023

Szakmailag lektorálta: Pájer Zita

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Borítóterv Zatykó Fanny

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-364-5

Tartalom

Előszó

Bevezető

ELSŐ LÉPCSŐ – A FRUSZTRÁCIÓTÓL A TISZTÁNLÁTÁSIG

Első lépés – Összpontosíts a valódi problémára!

Második lépés – Engedd el vágyálmaidat!

Harmadik lépés – Mondj le az irányításról!

Negyedik lépés – Ne hajszold a boldogságot és a sikert!

Ötödik lépés – Szabadulj meg a megmentőkomplexustól!

Hatodik lépés – Hagyd abba a címkézést!

MÁSODIK LÉPCSŐ – A MŰKÖDÉSKÉPTELEN SÉMÁKTÓL A TUDATOS VÁLASZTÁSIG

Hetedik lépés – Fedezd fel kétféle énedet!

Nyolcadik lépés – Csípd nyakon az egódat!

Kilencedik lépés – Nézz szembe a triggereiddel!

Tizedik lépés – Vess véget a folyton ismétlődő működésképtelen köröknek!

Tizenegyedik lépés – Hozd működésbe a harmadik énedet!

HARMADIK LÉPCSŐ – A KONFLIKTUSBÓL A KAPCSOLÓDÁSIG

Tizenkettedik lépés – Tanulj gyerekpszichológiát!

Tizenharmadik lépés – Ismerd fel a gyereked egóját!

Tizennegyedik lépés – Legyél a gyereknyelv mestere!

Tizenötödik lépés – Tedd ezt a büntetés helyett!

Tizenhatodik lépés – Közelítsd meg másképp a hibákat!

Tizenhetedik lépés – Lépj be a szívedbe!

Tizennyolcadik lépés – Mondj igent!

Tizenkilencedik lépés – Kezdd most!

Huszadik lépés – Üdvözöld az új önmagadat!

A szerző üzenete

Köszönetnyilvánítás

Szójegyzék

Legyen ez a könyv ébresztő minden szülőnek: a gyermekeink nem a mi tulajdonaink, nem birtokolhatjuk és nem nyomhatjuk el őket. Sőt, még csak nem is a mi kis „projektjeink” vagy szülőségünk „végtermékei”.

Szerepük az életünkben csupán az, hogy felkeltsék bennünk saját önismereti átalakulásunk égető szükségességét.

Ha mindannyian hallgatunk erre az ébresztőre, fel tudjuk szabadítani őket, hogy végre a saját életüket élhessék.

Gyermekem!

Nincs számomra nagyobb gyötrelem annál, mint mikor fáj a szíved,

Nincs nagyobb öröm, mint mikor diadalt aratsz,

Nincs nagyobb aggodalom, mint mikor bajba kerülsz,

És nincs nagyobb kétségbeesés, mint mikor elhagysz.

Nincs érzelem, mely összehasonlítható lenne azzal, amit te váltasz ki bennem,

Tapasztalás, mely a te felnevelésedhez lenne fogható,

Utazás, melyet ne a te oldaladon akarnék megélni,

És kaland sem, mely érdekesebb volna, mint végignézni, ahogy felnősz.

Te vagy, drága gyermekem, az én legnagyszerűbb tanítóm.

Általad tanulom meg, hogyan kell irányítás nélkül szeretni,

Birtokvágy nélkül a gondodat viselni,

És magam felemelni, mielőtt téged felemelnélek.

Csodálatos kisugárzásod fényében rá kell jönnöm: semmi vagyok.

A tény viszont, hogy létezel, mégis arra mutat, hogy minden…

Oly végtelen, mint a te szíved,

És oly határtalan, mint a lehetőségeid.

Nem adhatok neked semmit,

Mivel már magadban hordozod a napot,

Mely szivárványszínekben pompázik,

Kifogyhatatlan és felfoghatatlanul hatalmas.

Lehet, hogy én adtam életet és otthont neked,

De kétségtelen, hogy te cserébe olyan új életre

Ébresztettél, melyet magamtól elképzelni sem tudtam.

Ezért te, csakis te vagy lelkem egyetlen jótevője.

Előszó

– Egyszerűen nem tudom, hogy mit tegyek. Csak annyit tudok, hogy bármivel próbálkozom, nem működik. – Diane szeme tele volt a tehetetlenség és az elkeseredés könnyeivel. A teste meggörnyedt, a keze pedig iszonyúan remegett. Arról beszélt éppen, hogy milyen gyötrelmeket áll ki kilencéves fiával, aki egyre agresszívebbé és visszahúzódóbbá vált. Nem tudta, kihez forduljon. Vajon a közösségi médiától való függősége tette a fiát ilyenné? Vagy az osztálytársai? Vagy az egyre nehezedő iskolai nyomás? Vagy parancsolgató, zsarnok baseballedzője? Vagy talán ő – és az a tény, hogy rettentően el van foglalva négyéves kislányával, akivel szintén vannak problémák? Mi a baj? Hogyan tudná rendbe hozni a dolgokat? Diane-t nagyon kimerítette a mindennapos küzdelem, a rengeteg veszekedés és vita. Hogy jutottak a dolgok idáig? Az élete teljesen zsákutcába jutott.

Diane kétségbeesésében mindannak a több ezer szülőnek a kétségbeesése tükröződik vissza, akikkel pár évtizedes praxisom alatt találkoztam. Sőt, én is bele tudtam magam élni a helyzetébe. Abszolút át tudtam érezni azt a páni félelmet, ami megszállta, ha arra gondolt, hogy esetleg elveszíti a kapcsolatot a gyermekével. A szavai összecsengtek azzal, amit akkor éreztem, amikor én már teljesen elakadtam saját lányommal, Maiával. Ha szülő vagy, fogadok, hogy te is átérzed azt a kétségbeesést, amikor az ember zsákutcába jut a gyerekével, de nem tudja, hogy miként tudna változtatni a helyzeten. Vagy amikor az a bénító érzés fogja el, hogy akármennyire is igyekszik, nem képes oly módon hozzáférkőzni a gyerekhez, ahogy szeretné. Diane patthelyzetbe került, és alaposan kifáradt attól, hogy folyton csak a falba veri a fejét. Kiégett.

Diane-hoz hasonlóan sok szülő érzi úgy, hogy mindenképpen „meg kellene szerelnie” vagy legalábbis „meg kellene javítania” kapcsolatát a gyermekeivel. Sokunk számára ez a szülő-gyermek kapcsolat a legfontosabb, és mindennél előrébb való. Ezért ha ez sérülni látszik, szenvedünk. Kevés dolog nyugtalanít minket annyira, mint ha a gyermekünkkel való kapcsolat félresiklik. Bármit megtennénk annak érdekében, hogy úgy érezzék, támogatjuk őket, kapcsolódunk hozzájuk, csak sokunknak fogalma sincs arról, mindezt hogyan tudja elérni. Meggyőződésem, hogy kortól, származástól és jövedelemszinttől függetlenül minden szülő megtapasztalta már a Diane gyötrelméhez hasonló nehézségeket. Mindannyian kerültünk ilyen helyzetbe. Ez a gyereknevelés velejárója – gyakran érezzük úgy, hogy iránytű nélkül elvesztünk a nyílt tengeren.

Ahogy sok más szülőnek, Diane-nak is segítettem a felépülésben és a fiával való kapcsolata megújításában. Rengeteg buktató után végül sikerült számára olyan új stratégiákat kidolgozni, amelyek segítségével gyökeresen át tudta alakítani kaotikus kapcsolatát a fiával. Igazán szívmelengető volt végignézni, ahogy a viszonyuk örömtelivé és teljessé vált. Épp ezért szeretem ennyire szenvedélyesen a munkámat, amelynek során rengeteg szülőnek segítek tudatosabbá válni, ami aztán teljesen átformálja a gyerekünkkel való kapcsolatot. Az, hogy a tanúja lehetek ezeknek az átalakulásoknak, a lehető legnagyobb ajándék az életemben.

Voltak napok a lányom gyermekkorában, amikor én magam is teljesen tanácstalannak és tehetetlennek éreztem magam, és nem tudtam, hogy hová és kihez forduljak. Azt hittem, szörnyű kudarcot vallottam a nevelésével, cserébe iszonyú magányosnak éreztem magam, és folyton bűntudatom volt. Előre látható volt az ördögi kör, amibe belekeveredtünk: ő tett valamit, ami nekem nem tetszett, én elkeseredtem, kiabáltam vagy gonoszkodtam vele, ő elsírta magát, mire nekem bűntudatom támadt. A bűntudat miatt aztán túlkompenzáltam, és engedményeket tettem neki, de ő kihasználta gyengeségemet, mire én megint kiborultam, ő meg nem figyelt rám – és az egész kezdődött elölről. Annyira megjósolható volt, mi fog történni, hogy szinte fájt. Úgy tűnt, elvesztettem vele a kapcsolatot. Tanácstalan voltam. Sőt, mérges és sértődött is. Tudtam, hogy ez nem jó jel. Mindenképp tennem kellett valamit.

Csak akkor sikerült megtörni a folyton ismétlődő negatív köröket, új alapokra helyezni a kapcsolatot, amikor elkezdtem kifejleszteni a tudatos nevelés koncepcióját. Amint ennek a csodás módszernek az eszközeit és stratégiáit alkalmaztam, a lányommal való kapcsolatban visszataláltam az öröm és a kiegyensúlyozottság útjára. A tudatos gyereknevelési modell, azáltal, hogy konkrét térképet adott a kezembe, szó szerint megmentette a lányommal való kapcsolatomat. Már nem sodródtam gyámoltalanul a nyílt tengeren, hanem határozott irányt véve mély és meghatározó kapcsolatot építettem ki vele.

A gyermeknevelés örömeit és bánatait én is ugyanúgy megtapasztalom. Most már több mint húsz éve vagyok benne – mind személyes, mind szakmai életemben –, és szinte mindennap érzem a rózsa illatát, de szúrnak a tüskéi is. A gyermekeink iránt érzett szeretettől néha a lélegzetünk is eláll – elámulunk határtalanságán, ugyanakkor sokszor szinte megszakad a szívünk az aggodalomtól. A szülővé válás a feltétlen odaadás és a gyötrő félelem tökéletes keveréke. Íme ezt teszik lelkünkkel a gyerekeink: kitágítják a határait, ahogy azelőtt soha nem tapasztaltuk, de teljesen kifacsarják, aztán még tőrt is szúrnak a közepébe. Majd szépen továbbsétálnak, és észre sem veszik, hogy mit tettek.

Soha nem gondoltam, hogy létezik a szeretetnek és a félelemnek ez a fajta keveréke, amíg anyává nem váltam. Nem hittem volna, hogy a gyermekvállalás ennyire sokat kivesz belőlünk. A gyerekek a nap huszonnégy órájában és a hét minden napján kiszipolyoznak minket, és nem csupán energetikailag és anyagilag, hanem érzelmi és pszichológiai értelemben is. Háromszázhatvan fokos szögben gyakorolnak ránk hatást – mindenütt és állandóan jelen vannak az életünkben, nagy valószínűséggel életünk végéig. E hatalmas teher súlyát egészen addig nem fogtam fel, míg anya nem lettem. Azelőtt fogalmam sem volt arról, hogy mivel is jár. Simán elhittem a cukormázas verziót: a „szülinapi torta, cuki kutya, játék a parkban” változatot.

Ebből is láthatod, hogy senki nem készít fel minket a szülővé válás másik oldalára, és ez mit jelent számunkra pszichés szempontból. Nem hinném, hogy bárki is szembesült volna a gyereknevelés „sötét oldalával”, mielőtt szülővé vált volna. Nem tudunk előre arról, hogy milyen sokszor válunk abszolút tehetetlenné és tanácstalanná, és fogalmunk sincs, hogy miként kezeljük a nevelés során előkerülő millió problémás helyzetet. Előfordulhat, hogy a gyerekünket csúfolják, vagy nem tud lépést tartani a tananyaggal a suliban, nem jön ki az osztálytársaival, esetleg nem akar gimnáziumba menni, vagy erőszakoskodik vele a partnere. Senki nem készít fel minket ezekre a szívszaggató helyzetekre, ugye? Arról sem beszél senki, hogy mennyire elkeserítő tud lenni, amikor a gyerekünk elutasít minket, semmibe veszi a tekintélyünket, és arról sem, hogy ezekre sokszor milyen éretlenül reagálunk. Ki vagyunk taszítva a szülő-gyerek kapcsolat óceánjára – amely talán életünk legérzelmesebb kapcsolata –, úgy, hogy se evező, se mentőmellény, se térkép nincs nálunk.

Immár huszonöt éve dolgozom szülőkkel, és fogom a kezüket a hullámvölgyek útvesztői közben. Hihetetlen alázattal tölt el ez a különleges, mindent magában foglaló kapcsolat, amely mindig, újra meg újra felfedi előttem az emberi tapasztalás univerzális jellegét. Mivel ez a szakmám, és anya is vagyok, kifejlesztettem egy speciális módszert arra, hogy segítsek a szülőknek és gyermekeiknek a gyógyulásban: ez a tudatos nevelés módszere. Első könyvem ebben a témában a 2010-ben megjelent A tudatos szülő{1} volt. A The New York Times bestsellere lett, őszentsége, a dalai láma jegyezte hozzá az előszót, Eckhart Tolle írt a hátlapjára, Oprah Winfrey pedig egyenesen forradalminak nevezte. Azóta három másik, szintén bestseller könyvet írtam a témában. Joggal kérdezheti a kedves olvasó, hogy ez a kötet vajon miben más. Íme a válasz: korábbi, tudatos szülővé válásról szóló könyveim a mit és a miértet járták körbe, ez pedig a hogyanról szól. Időről időre arra kértek, hogy készítsek a szülők számára egy útmutatót, amelynek segítségével lépésről lépésre hajthatják végre a gyermekeikkel való kapcsolatuk átformálását. Hát, most megérkezett az útmutató, amire a szülők olyan nagyon vártak.

Rólad semmit nem tudok, kedves olvasó, de azt elmondhatom, hogy amikor én váltam szülővé, fogalmam sem volt a dolgokról. Addigra már több száz szülőnek segítettem, de ez a fajta tapasztalat vajmi keveset ért, amikor a saját gyerekemet kellett felnevelnem. Minden egész más, ha a saját gyerekünkről van szó, nem igaz? Mások életéről lehetnek csodálatos elképzeléseink, de amikor a sajátunkról van szó, az már korántsem olyan könnyű.

Őszintén elmondhatom, hogy ha nem alkalmaztam volna a tudatos nevelési módszer elveit, nemcsak hogy tönkretettem volna a gyermekem önértékelését, hanem kifejezetten boldogtalan és elégedetlen emberi lény lennék. Azért írtam meg ezt a könyvet, hogy neked, szülőnek megadjam azt, amire még csak vágyakoztam, amikor fiatal anya voltam: konkrét útmutatást ahhoz, hogy miként neveld fel a gyermekedet.

Hadd figyelmeztesselek valamire: amit elolvasni készülsz, az alapjaiban változtatja meg az életedet. Mire ennek a könyvnek a végére érsz, a magadról és a szeretteidről alkotott kép nagy valószínűséggel gyökeresen megváltozik. Ezért ez egy elég kockázatos vállalkozás. Olyan dolgokat fogsz ugyanis magaddal kapcsolatban felfedezni, amelyektől – úgyszólván – eldobod az agyadat. Semmi nem lesz ugyanolyan, mint addig. Sokszor mondták nekem, hogy a könyveim ebben az értelemben forradalmiak. Miért? Mert paradigmaváltók, kultúrafelforgatók, valamint dogma- és tabudöntögetők. Mert szembeszállnak a status quóval. Megbolygatják jól megszokott normáidat és feltárják működési zavaraidat. Lerombolják téves elképzeléseidet magadról, a gyermekeidről és az életedről, és arra késztetnek, hogy szembenézz a kegyetlen igazsággal. A könyveim arra biztatnak, hogy ébredj fel végre, és szakíts az életenergiáidat elszívó, rossz mintákkal.

Ez a fajta könyv bátor, vakmerő és igazságra szomjazó olvasót kíván. Az a tény, hogy idáig eljutottál, azt jelenti, hogy rendelkezel ezekkel a tulajdonságokkal. Ne add fel, ha a könyv során úgy érzed, hogy megérintettem valami fájdalmas területet benned. Hagyj magadnak időt, és figyeld meg, hogy mit hozott felszínre, amit olvastál. A szavaimat szándékosan úgy válogattam meg, hogy provokáljanak, felkavarjanak, felrázzanak, és arra sarkalljanak, hogy gyökeresen más módon gondolkozz és cselekedj, mint azelőtt. A gyerekeink megérdemlik, hogy olyan szüleik legyenek, akik elég bátrak ahhoz, hogy szakítsanak a régi sémákkal – és akik hajlandóak újfajta módon kapcsolódni hozzájuk. Te is válhatsz ilyen szülővé. Az, hogy ezt a könyvet választottad, azt jelenti, hogy már ilyen is vagy.

Szülőként a mai időkben vízválasztóhoz értünk. Még soha nem kellett ilyen eszelős iramú technológiai fejlődéssel és annak minden terhével szembenéznünk. A mi szüleink félelmei arról szóltak, hogy vajon sikeresek leszünk-e, a mai szülőknek viszont a túlterheltségtől kell rettegniük. Látjuk, hogy a világ villámgyorsan változik körülöttünk, még mi is alig tudunk lépést tartani vele. Tele vagyunk tehetetlenségérzettel és rettegéssel. Mit kezdünk ezzel a sok félelemmel? Hatalmas elvárásokká alakítjuk, és azt várjuk a gyerekeinktől, hogy még sokkal tökéletesebbek legyenek, mint amilyeneknek nekünk kellett lennünk. A gyerekeink persze nagyon is érzik ezt a fajta nyomást – de még mennyire! Erre a legjobb bizonyíték, hogy a gyermekek körében a mentális zavarok száma soha nem látott szintre emelkedett, és úgy tűnik, hogy egyhamar nem is fog csökkenni. A kamaszok önsanyargató viselkedése riasztó méreteket ölt, és túl sokan követnek el öngyilkosságot. A szorongás és a depresszió elképesztően gyakorivá vált. Gyermekeink bajban vannak, és ennek mi gyakran csak tehetetlen szemlélői vagyunk.

Az igazság azonban az, hogy nem kell tehetetlenné válnunk. Igenis sokat tehetünk, csak tudnunk kell, hogy miképpen. Ez a könyv ebben fog segíteni. Megmutatja, hogy miként tudod eltakarítani a romokat a gyermekeddel való kapcsolatból, és hogyan helyezheted új alapokra azt. Hogyan válhatsz energikus és jól kapcsolódó szülővé. Ha követed a könyvben leírt lépéseket, fokozatosan (sőt, néha már azonnal) eget rengető átalakulásnak leszel a tanúja a közted és a gyermeked közt működő dinamika terén. A tudatos nevelés stratégiája fáklyaként fogja világítani számodra az utat, amint elhagyod a tanácstalanság sűrű dzsungelét, és megújult kapcsolatot építesz ki a gyerekeddel.

A tudatos nevelés nem a gyáva szívű embereknek való, hanem a bátraknak és merészeknek. Azoknak, akik hajlandóak leépíteni a viselkedési mintákat, akik kipukkasztják a gyereknevelési „lufikat”, és el merik hagyni a nyáj akolmelegét, hogy valami újat kezdjenek el, még akkor is, ha tudják, hogy ezen az úton egy darabig teljesen egyedül kell menniük. Akármennyire félelmetes is ez – és nem tagadom, valóban félelmetes –, a tudatos szülővé válás olyasmivel kecsegtet, amivel eddig egyik nevelési módszer sem: azzal, hogy olyan autentikus kapcsolatot hozhatsz létre a gyermekeddel, amelyben manipuláció és kontroll nélkül valósul meg a valódi kölcsönös tisztelet. A tudatos nevelés olyan kapcsolódásra tanít, amelyben szülő és gyermek egyformán és örömmel emeli és építi egymás önbizalmát, belső értékeit. Ha mindig is ilyenfajta kapcsolódásra vágytál, akkor ez a könyv neked szól.

Csak tudd: ha idáig eljutottál, akkor már megtetted az első lépést a nevelési módszereid és az életed gyökeres átalakítása érdekében. Azzal, hogy itt vagy, kinyilatkoztattad, hogy a status quo, azaz a hagyományos gyereknevelés merev, dogmatikus módszerei számodra elfogadhatatlanok. Ne feledd: nem minden szülő képes meghallani a tudatos nevelés módszerének hívószavát. Te azonban nem csupán meghallottad, hanem válaszoltál is rá.

A tudatos szülővé válás magában rejti annak a lehetőségét, hogy mindannyiunknak megadja azt, amire olyan nagyon sóvárgunk: az „értékes vagyok” mélyen gyökerező, stabil érzését. Mert valójában, a szívünk mélyén mindannyian erre vágyunk, nem? Hogy lássák és érvényesítsék igazi önvalónkat, lássák belső értékeinket. Minden emberi lény leghőbb vágya, hogy szabadon autentikus önmaga lehessen, ne kelljen álarcokat viselnie. Hogy társadalmi béklyóktól és ítélkezésmentesen, a belénk táplált szégyen és bűntudat érzése nélkül élhessen. A gyermekeink is pontosan erre vágynak, a döbbenetes igazság pedig az, hogy a tudatos szülővé válás megtanít minket arra, hogyan teljesíthetjük ezt a vágyukat. Amint a gyermekeidet elkezded annak látni, akik – függetlenül attól, mit vár el tőlük a társadalom –, biztos lehetsz abban, hogy nem kaphatnak tőled nagyobb ajándékot, mint ha hagyod, hogy az igazi énjüket kibontakoztatva önmaguk lehessenek.

Az ő nevükben mondok neked ezért köszönetet!

Kezdjük is!

Bevezető

A gyermekedhez fűződő kötelékhez semmi nem fogható.

Egyfelől szupererővel ruház fel,

Másfelől darabokra töri a szíved.

Egyfelől végtelen határtalanságba tágítja ki a lelked,

Ugyanakkor a megsemmisülésig zúz péppé.

Fellobbantja és táplálja kreativitásod, képzelőerőd,

Ugyanakkor lerombolja fantáziádat és álmaidat.

Szíved legnagyobb tanítómestere és átformálója lesz,

Egódat viszont ízzé-porrá zúzza.

Megélénkít, és a legfennköltebb magasságokba emel,

Ugyanakkor a megaláztatás végzetes mélységébe taszít.

Csak ennek a köteléknek áll ez hatalmában,

És csakis ennek a köteléknek engeded meg,

Hogy a kiszolgáltatottságnak ilyen fokára juttasson.

A gyermekeddel való kapcsolathoz semmi nem hasonlítható, méghozzá két okból: az egyik, hogy értük csak te vagy a felelős – attól a pillanattól kezdve, hogy megszülettek, odáig, hogy teljesen fel nem nőnek, és még tovább. A másik, hogy nincs két egyforma gyerek. Ez a kapcsolat ebből a két, jól megkülönböztethető okból kifolyólag tehát a leghajmeresztőbb és legbonyolultabb kihívás, amivel valaha is szembetalálhatod magad. Ahhoz, hogy ez a kapcsolat fejlődőképes maradhasson, szülőként néhány speciális adottságra kell szert tenned, és különleges eszköztárral kell felszerelkezned.

Mivel „belőled jönnek” – akár biológiai, akár csak átvitt értelemben –, a gyermekeidért végső soron csak te vállalod a felelősséget. Épp ezért a boldogulásuk érdekében befektetett energia és az elköteleződés szintje egyszerűen nem mérhető. Egyetlen emberrel sincs ilyen jellegű kapcsolatod, csak a gyermekeddel. Ez a kötelék képes euforikus örömet okozni, amikor minden rendben van, ugyanakkor határtalan szorongást, feszültséget és fájdalmat, amikor nincs.

Más, felnőttekhez kötődő kapcsolatot megszakíthatsz, a barátságok megszűnhetnek vagy ellaposodhatnak. A kapcsolatok véget érnek, a házastársak elválnak. Mi a helyzet azonban a gyerekeiddel? Velük ez nem lehetséges. Ők hozzád tartoznak; jóban-rosszban. Két választásod van: vagy tudatosan felvállalod, hogy kapcsolódsz a gyerekeiddel, azaz felkapaszkodsz a hegyre – vállalva a meredek emelkedőket, az eltévedést és a kimerültséget –, vagy lezuhansz a szikláról a szétkapcsolódás tátongó szakadékába.

A másik ok, amiért a szülő-gyerek kapcsolat különbözik minden mástól, az, hogy itt „gyerekekről” van szó. Ugyanakkor nem véletlenül tettem idézőjelbe ezt a szót. A gyerekek ugyanis külön kategóriát képeznek az emberek között. Egészen más szabályokat követnek, más az agyuk felépítése, és más nyelven kell velük kommunikálni. Azt hiszem, hogy alábecsüljük a felnőttek és a gyerekek közti óriási különbséget. Azt gondoljuk: „Mitől lenne ez olyan nehéz? Hiszen a gyerekek ugyanolyanok, mint mi, csak kisebbek.”

Ez nem igaz: nem olyanok, mint mi. Persze ők is emberek, de a hasonlóság itt véget is ér. Semmilyen más szempontból nem hasonlíthatók össze velünk. Abszolút mások. Mivel nem vagyunk felvértezve megfelelő eszközökkel ahhoz, hogy ezzel a különbséggel megbirkózzunk, folyton elszúrjuk a dolgokat. A legtöbb felnőtt nem képes „gyereknyelven” beszélni. Talán jártunk gyereknyelv-tanfolyamra, vagy tanultunk gyerekpszichológiát a gimiben? Persze, néhányan látogattak ilyesféle kurzust, de ez nem sokat segít, amikor a saját gyermekeddel kell megtanulnod bánni.

Ebben áll a szülővé válás brutális és kíméletlen igazsága: mindegy, hogy a gyereknevelés melyik fázisában vagyunk épp, mindig megtapasztaljuk annak az irtózatos súlyát, hogy a gyerekeink a mi kizárólagos felelősségünk, miközben annak is a tudatában vagyunk, hogy nem rendelkezünk kellő eszköztárral ahhoz, hogy igazán megérthessük őket, kommunikálni tudjunk velük és kapcsolódni tudjunk hozzájuk.

A változás és a fejlődés ösvényére csak akkor léphetünk, ha felismerjük, hogy mennyire keveset tudunk. A tanulni nem vágyó diákot ugyanis hiába tanítják naphosszat. Az egész folyamat tehát ott kezdődik, hogy beismerjük szülői hozzá nem értésünket. Ha igazán őszintén elfogadjuk ezt a hozzá nem értést, az kinyitja a szívünket és az elménket, és képesek leszünk tanulni és fejlődni. Ha kényelmetlenül is érezzük magunkat, nem adjuk fel, és nem futamodunk meg. Inkább belehelyezkedünk a fájdalomba és a küzdelembe, hogy átalakulhassunk.

Az a tény, hogy szülőként úgy teszünk, mintha tudnánk – vagy legalábbis tudnunk kéne –, hogy miként kell azokat az embereket felnevelni, akiket a gyerekeinknek nevezünk, jól mutatja, hogy mennyire meg vagyunk tévesztve. Olyan erős bennünk a vágy, hogy azt a látszatot keltsük, mintha tökéletesek lennénk, és minden a legnagyobb rendben menne, hogy amikor mégsem alakulnak jól a dolgok, inkább elrejtjük a világ elől a küzdelmeinket, és csendben szenvedünk és szégyenkezünk. Nem kérünk segítséget, nem osztjuk meg senkivel gondjainkat, nem törekszünk arra, hogy tanuljunk, és nem keresünk új megoldásokat. Mi az eredmény? A gyerekeink esnek áldozatul annak, hogy nem vagyunk hajlandóak elismerni hozzá nem értésünket.

Az igazság azonban az, hogy ösztönösen senkinek sem kellene tudnia, hogyan kell gyereket nevelni. Szóval, ha úgy érzed, szülőként megőrülsz, nem, nem vagy őrült. Nem vagy furcsa vagy „rossz” szülő akkor sem, ha alkalmatlannak és tanácstalannak érzed magad. Nem vagy az. Szeretném, ha ezek a szavak valóban eljutnának hozzád. Nem várható el tőled, hogy tudd, hogyan kell csinálni.

Az a több lépcsőben felépített útmutató, amit a következő oldalakon olvashatsz, változtatni fog a helyzeteden. Végigvezetlek téged, a szülőt a tudatos nevelés mikéntjén. Amint az egyes lépéseket beépíted az életedbe, egész gondolkozásod, hozzáállásod és kommunikációs stratégiád átalakul. Ezzel egy időben pedig a gyermekedhez való viszony is gyökeresen megváltozik – éppen úgy, ahogy a saját magadhoz való viszonyulásod is.

A könyvben három alapvető szintet vázolok fel. Mindhárom egy-egy szülői aspektussal és az egyes aspektuson belül elérhető fejlődéssel foglalkozik. Az első lépcsőt úgy hívom: A frusztrációtól a tisztánlátásig, amelyben elkezdem kipucolni korábbi nézeteidet és hiedelmeidet. Mi, szülők a társadalom által teljes mértékben át vagyunk itatva arra vonatkozó elméletekkel, hogy kivé kell a gyermekünknek válnia, és hogyan kell éreznie magát. Ezen elképzelések mentén pedig olyan elvárásokat és normákat állítunk fel a gyerekeink számára, amelyek miatt pont az autentikus énjükkel való kapcsolódást veszítjük el. Csak akkor tudunk tehát mélyebbre ásni, ha először ezen változtatunk.

A második lépcső elnevezése: A működésképtelen sémáktól a tudatos választásig. Ebben a szakaszban feltárom előtted, hogy miképpen határozzák meg múltbeli sémáid, viselkedési mintázataid életstílusodat és döntéseidet anélkül, hogy ennek tudatában lennél. Megtanulod majd, hogy miként tudsz ezekről a sémákról leválni, és másfajta, felelős és tudatos döntéseket hozni, amelyeket az „itt és mostban” létező önmagad szempontjából hitelesnek fogsz érezni. Amint ez megtörténik, gyermekeiddel való kapcsolatod kivirágzik.

A harmadik lépcső elnevezése: A konfliktusból a kapcsolódásig, és arról szól, hogy miképpen építhetsz ki még mélyebb kapcsolatot a gyermekeiddel. Itt megtanulhatod, hogy miként tudod őket jobban megérteni, és miképp tudod megfejteni kommunikációs jelrendszerüket, miáltal még mélyebb kötődést tudsz velük kialakítani.

Mindhárom szint lépésenként segít hozzá ahhoz, hogy céljaidat elérd. A változás persze nem egyik napról a másikra következik be, hanem kis lépésekben. A könyv olvasása közben könnyen előfordulhat, hogy a bűntudat és a szégyen nehéz érzése fog el, ha visszaemlékszel azokra a pillanatokra, amikor elrontottál valamit a gyereknevelésben. Arra kérlek, hogy mindig légy tudatában annak, hogy ezek teljesen normális és természetes érzések, és arra biztatlak, hogy amikor ezek az érzések előtörnek belőled, légy megértő önmagaddal szemben. Ahogy Maya Angelou írta egyszer: „Tedd azt, ami a legjobb, amíg nem tudsz még jobbat. Ha pedig tudsz jobbat, tedd azt.” Légy megértő szeretettel önmagad irányában. Valamint ne feledd: pont ezek a tudatlanságban töltött pillanatok vezettek oda, hogy most ezt a könyvet olvasod. A múlt már a múlté, és mindig a jelen pillanat számít a leginkább. Te pedig itt vagy, és ezt a jelentős és fontos üzenetet olvasod – micsoda bátorság!

Miközben haladsz előre az olvasással, légy türelmes magaddal, mivel a változás gyakran sok időbe telik. Nem csupán a gyermekeddel való dinamikákon próbálsz ugyanis változtatni, hanem múltbeli generációk dinamikáin is. Ezért légy kíméletes és elnéző önmagaddal. Nincs olyan kijelölt úti cél, ahová mindenképp el kell jutnunk, és versenyt sem kell nyernünk. Már azzal óriási lépést teszel, hogy egyáltalán itt vagy. Én pedig végig itt leszek veled, táplálom újfajta tudatosságodat és egyre jobban kiteljesedő átalakulásodat.

Miközben haladsz előre, ne feledd: tökéletes szülő nincs. Ilyen nem létezik. Persze gondolhatjuk, hogy mások tökéletesek, de hidd el, olyan terapeutaként, aki több ezer szülővel dolgozott már, határozottan kijelenthetem, hogy egyikünk sem hibátlan. Épp ellenkezőleg: mindannyiunkat kínoznak kételyek és bizonytalanságok. Ha pedig most azt hiszed, hogy én tökéletes vagyok, hadd romboljam le benned ezt a mítoszt azzal, hogy elmondom, annak, hogy másokon segítek, az az oka, hogy nekem magamnak is segítségre van szükségem. Tehát kvittek vagyunk. Nekem is vannak a tieidhez hasonló érzéseim – ahogy az összes szülőnek a világ minden táján. A gyereknevelés univerzális dilemma: ezért van olyan égetően nagy szüksége a világnak erre a nevelési útmutatóra.

Most pedig lépjünk tovább A frusztrációtól a tisztánlátásig című első lépcsőhöz.

ELSŐ LÉPCSŐ

A frusztrációtól a tisztánlátásig

Gyermekem, én veled szerettem volna eljutni a tökéletességre.

Ó, micsoda bolond voltam!

Hiszen épp te mutattad meg nekem,

Hogy a tökéletesség nem pusztán lehetetlen,

Hanem már az is tévedés volt, hogy vágytam rá.

Az igazság az, hogy ha szülő lettél, rengeteg mindent el fogsz baltázni. Kolosszális hibákat fogsz véteni. Ez egyszerűen elkerülhetetlen. Sőt, valószínű, hogy semmilyen más kapcsolatban nem fogsz annyi mindent eltolni, mint a gyermekeddel.

Ennek az az oka, hogy a gyermekeink a nap huszonnégy órájában velünk vannak, ráadásul egy olyan korszakban, amikor még mi is kialakulóban vagyunk, és próbáljuk saját magunkat megérteni. A legtöbb ember életének ebben a szakaszában érzelmileg éretlen és naiv. Szóval baromi nehéz kombóval találjuk magunkat szembe: a gyerekünknek pici korában lenne a legnagyobb szüksége arra, hogy a legjobbat nyújtsuk neki, de ekkor mi magunk is még csak formálódunk, és nem vagyunk éppen a legérettebbek – sőt, lehet, hogy félig-meddig sem vagyunk érettek. Pontosan ez az ellentmondás okozza a legnagyobb problémát. A gyermekeink személyisége minden tekintetben kiforratlan, ugyanakkor mi, szülők is csak személyiségfejlődésünk derekán járunk. Ez a lényeges ellentmondás sajnos elkerülhetetlen. Hibáztasd csak nyugodtan az anyatermészetet.

Igazából nem is ismerek olyan szülőt, aki ne követett volna el óriási hibákat. Egyet sem. Szóval, ha bűntudatod van, vagy hibásnak érzed magad a gyereknevelés kapcsán, most fellélegezhetsz. Ez nem a tökéletességről vagy a nagyszerűségről, hanem a tudatosságról szól.

A tudatosság azt jelenti, hogy megérted, miért küzdesz ennyit a gyerekneveléssel. Miért van az, hogy néha elveszíted a fejedet, és toporzékolsz, mint egy hároméves, vagy ordítasz, mint egy őrült kamasz? Ugyanakkor nem arra kell törekedni, hogy soha ne legyenek ilyen őrült pillanataid, hanem arra, hogy megértsd, miért vannak. Ha megérted, nemcsak sokkal kevesebbszer veszíted el a fejedet, hanem – és ez még fontosabb – egyszer csak felfogod, hogy miért is történik ez veled. Képzeld csak el, hogy hirtelen ráébredsz, miért esel zokogva térdre attól, hogy a hat hónapos babád már megint nem alszik. Vagy hogy miért mondtál az ötéves gyereked hisztirohama láttán olyasmit, amit rögtön megbántál. Vagy miért kaptál ugyanolyan dührohamot a kamasz gyereked csípős megjegyzésétől, mint amilyen pár nappal azelőtt a hétéves gyerekednek volt.

Annak érdekében, hogy jobb szülők lehessünk, a miérteknél kell kezdenünk. Mert ha nem értjük meg a miérteket, soha nem leszünk képesek megérteni a hogyanokat sem. Ha nem tudjuk pontosan, mi az oka annak, hogy elbaltáztunk valamit, hogyan reménykedhetnénk a változásban? Ahogy a fizikai fájdalmak és a rosszullétek esetében, itt is először meg kell értenünk, mi okozza a problémát, csak aztán tudjuk orvosolni. Ez a lépcső pontosan erről szól: a megértésről.

Én is pontosan ezt az utat követtem a gyereknevelésben. Sok időt vett igénybe, mire végigmentem az egyes lépcsőfokokon, és megtanultam az egyes lépéseket. Aztán hibát hibára halmozva, kerülőutak és ballépések után végül elkezdett megváltozni a hozzáállásom. Ennek eredményeképpen pedig a félelem vezérelte állapotból békés és boldog szülővé váltam. A stresszel teli gyereknevelés elkezdett örömet okozni. És mi volt a legnagyobb jutalom? A lányom egyre inkább rátalált saját belső értékeire és erősségeire, már nem fél autentikusan kifejezni saját magát, és ugyanolyan boldog tud lenni az átlagosságtól, mint a tökéletességtől. Valamint, ami a legfontosabb, eltünedeztek a veszekedések és a konfliktusok. Minél kevésbé akartam irányítani őt, neki annál kevésbé kellett ellenállnia. Hamarosan sokkal nagyobb bizalommal voltunk egymás iránt, és könnyebben tudtunk kapcsolódni egymáshoz.

A gyereknevelés e fajtája rengeteg türelmet és bátorságot igényel. Minden egyes lépés közelebb visz saját belső igazságodhoz, és gyógyító erejű lesz. Ahogy haladsz előre, nemcsak saját lényegedre, autentikus belső énedre találsz rá, hanem a gyermekedet sem fogod többé gátolni abban, hogy ő is önmaga lehessen. Míg végig nem járod ezt az utat, mindketten megbéklyózva, régi sémák és generációs sebek foglyaiként éltek. Ez a módszer azonban megtöri a megrögzött viselkedési mintákat; segít átlépni megújult önmagadba, és cserébe felszabadítja a gyermekedet is.

Készen állsz? Vegyél egy mély levegőt – és indulhatunk is.

Első lépés

Összpontosíts a valódi problémára!

Megpróbáltam kezelni minden hangulatváltozásodat,

Átírni az érzéseidet,

Befolyásolni a sorsodat,

Irányítani a lelkedet,

Míg rá nem jöttem, hogy össze vagyok zavarodva.

Mert nem te voltál az, akit meg kellett „szerelni”.

Akinek problémái vannak, az inkább én vagyok!

A mai napig traumatizál, amit a hároméves lányommal megéltem. Annyira erősen beleégett az elmémbe, hogy úgy érzem, mintha csak tegnap történt volna. Csak miután már rengeteg szülővel találkoztam, jöttem rá arra, hogy ez a tapasztalat meglehetősen gyakori. Ó, bárcsak ezt annak idején is tudtam volna! Nem éreztem volna akkora vesztesnek magam!

Egy napon el kellett jönnünk hamarabb a parkból, mert vacsorát kellett készítenem. Gondolatban már felvérteztem magam arra, hogy a gyerek majd mindenfélét kitalál, miért maradjunk. Számítottam tehát arra, hogy majd ellenáll, de arra az őrületre egyáltalán nem voltam felkészülve, ami következett. A lányom egyszerűen megtagadta, hogy eljöjjünk a parkból. Amikor el kellett indulnunk, az édes, játékos kis angyal hirtelen félelmetes démonná változott. Veled is megtörtént, hogy a gyereked az egyik pillanatban még tök normális kölyök volt, aztán egyszer csak eszelős dühöngésbe kezdett? Hát, velem akkor történt meg először. Ha azt mondom, le voltam döbbenve, össze voltam zavarodva és meg voltam rémülve, az meg sem közelíti azt, amit valójában éreztem.

A lányom torkaszakadtából üvöltött. Sőt, végigvisította, rikoltozta-sikoltozta, nyüszítette, ordította és nyavalyogta az egész húszperces utat hazafelé. Be kellett erőltetnem a babakocsiba, mivel magától nem akart jönni. Abból, ahogy ellenállt, bárki azt hihette volna, hogy villamosszékbe ültettem. Összevissza dobálta a karját, és a teste megmerevedett. Mindenki minket bámult az utcán. Vádló tekintetek fordultak felém, és a járókelők szemében láttam is a kimondatlan ítéletet: én vagyok a legrosszabb anya a világon. A gyerek viszont csak nem hagyta abba, már azt hittem, úgy kifárad, hogy menten kiüti magát. Ehelyett egyre hangosabban és áthatóbban ordított. Minden másodperc egy merő kínszenvedés volt.

Kétségbeesésemben mindent megpróbáltam. Próbáltam elvonni a figyelmét, ráüvöltöttem, suttogtam neki, nyöszörögtem és jajgattam, kiabáltam és átkozódtam – teljesen bepánikoltam. Semmi sem használt. Megállítottam a babakocsit, énekeltem neki, próbáltam vigasztalni, simogatni, aztán fenyegetni és zsarolni is. Egyszer félelmetes hangon szóltam hozzá, aztán édesdeden, majd mérgesen és kedvesen. Ugrattam és viccelődtem vele, hízelegtem neki. Érveket hoztam fel, és igyekeztem meggyőzni. Végül hagytam a fenébe, és megadtam magamat a sorsomnak, hagytam, hogy egész úton hazafelé ordítson. Az volt életem leghosszabb húsz perce. Magamban én is végigzokogtam minden pillanatát. Soha, de soha nem éreztem magam annyira megtörve, mint akkor.

Mire hazaértünk, a lányom meg is nyerte a csatát. Sikerült egy zöldséghalmot varázsolnia belőlem. Amint beléptem az ajtón, jajgatva térdre estem, és vagy tíz percig csak sajnáltattam magam. „Én vagyok a legpocsékabb anya a világon – gondoltam. – Kínzókamrába kellene zárni, aztán megégetni, mint egy boszorkányt.” Amikor az átélt tehetetlenség és pánik lávaként kezdett feltörni a testemből, mérgemben és elkeseredésemben vérfagyasztó sikolyt hallattam. A lányom apja gyorsan hallótávolságon kívülre menekítette a gyereket, aztán megvető hangon rám szólt, hogy uralkodjak magamon. Ettől persze még jobban bepánikoltam, és még inkább szégyellni kezdtem magam. Kirohantam a házból, és hosszú sétára indultam.

Az eset fordulópont volt az életemben. Séta közben ugyanis rájöttem arra, hogy abszolút halvány fogalmam sincs, hogyan kell a gyermekem hangulatváltozásait, gondolatait és érzéseit kezelni. Abszolút semmi. Arra is rádöbbentem, hogy a gyerekem – és valószínűleg minden gyerek – képes tehetetlenségérzetet kiváltani a szüleiből, és pont ez a tehetetlenségérzet vált ki bennünk, szülőkben óriási haragot. Ettől érezzük úgy, hogy mindjárt megőrülünk. A probléma tehát nem is annyira a gyerek viselkedésével van, hanem azzal, amit a szülőből kivált.

{1} Dr. Shefali Tsabary: A tudatos szülő – Hogyan változhatunk meg és tehetjük erősebbé gyermekünket? Hajja Book Kft., Debrecen, 2013.