SOPHIA SMITH GALER

MIELŐTT
ELVESZÍTED

Számolj le a szexmítoszokkal

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Sophia Smith Galer: Losing it – Sex Education for the 21st Century,
William Collins, an imprint of HarperCollinsPublishers, London, 2022

Copyright © 2022, Sophia Smith Galer

All rights reserved.

Illusztráció Jo Walker

Hungarian edition © Open Books, 2023

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2023

Fordította Farkas Nóra

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Kővári Bettina

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-314-0

Hanna Yusufnak,
akiben annyi történet maradt megíratlanul

Bevezetés

Megbíznál egy leárazáson vett óvszerben?

Tizenhét évesen még szűz vagyok, ez normális?

A maszturbálás ronthat a depresszión?

Nem, ezek nem a saját kérdéseim, noha a felét magam sem biztos, hogy meg tudnám válaszolni. Az idézett mondatok a The Student Room (A tanulószoba) nevű internetes diákközösség és -fórum bejegyzéseinek főcímei, amely az Egyesült Királyság legnagyobb ilyen közössége. Itt, a szexuális egészséggel foglalkozó chatszoba öleli fel egy ország fiataljainak minden, szexualitással kapcsolatos szorongását.

Nem tudok nőként ejakulálni :/

Nem érzek semmit szex közben.

Ez egy szörnyű emlék, nem tudom, mit tegyek.

Melyik lyuk az?

Az első kérdésünk az lehetne: Miért idegenektől kérdezik ezeket az interneten? De egy ennél jobb kérdést is feltehetnénk, mégpedig: Miért nincs az életükben senki, akitől megkérdezhetnék mindezt? És miért tesznek fel sokan olyan kérdéseket, amelyeket az egészségügyi szakembereik, a tanáraik és a szüleik már réges-rég megválaszolhattak volna?

Az említett fórumon jelen lévők 75 százaléka huszonegy év alatti, vagyis tudható, hogy ezek a – szinte kivétel nélkül névtelenül feltett – kérdések olyan emberektől érkeznek, akik csak nemrégiben érték el a szexuális érettségüket. A kutatásokból az is világos előttünk, hogy az internetes anonimitás igazán hasznára válik azoknak, akik tanácsot kérni érkeznek az online felületekre; a névtelenség ugyanis a biztonság és a védelem érzetét nyújtja nekik, különösen akkor, amikor tudják, hogy egy közös identitáson osztoznak a csoport többi tagjával – például „diákok”. Amikor a Reddithez hasonló felületeken – az említett fórum olyannyira népszerű, hogy jelenleg hatmilliárd amerikai dollárra becsülik az értékét – a névtelen felhasználók mentális zavarok köré szerveződő közösségekben osztják meg történetüket, az ezekre kapott visszajelzések a kutatók szerint erős érzelmi bevonódást eredményeznek náluk, és igen hasznosnak bizonyulnak számukra. Világos, hogy a The Student Room fórumán jelen lévő fiatalok is – a Reddit-felhasználókhoz hasonlóan – a szexuális jóllétüket érintő tanács és támogatás reményében öntik kérdéseiket a digitális éterbe.

Na igen, ami a tanácsot meg a támogatást illeti. Épp tegnap posztolt valaki a The Student Room fórumán arról, hogy még soha nem szexelt, és hogy aggódik a továbblépés miatt a partnerével. Az eddigiekben az ujjal történő behatolás fájdalmas volt neki, és afelől érdeklődött, tud-e bárki tanáccsal szolgálni az „igazi aduászt” illetően. „Én a házasságig vártam az első szexszel – közölte vele kertelés nélkül egy mesterképzéses hallgató. – A szüzességed az önbecsülésed legmagasabb rendű formája. Egy olyan különleges ajándék, amit csak egyszer adhatsz oda. Ne pazarold el a nem megfelelő partnerre!” Egy másikuk azt kérdezi: „Ti randiznátok vagy házasodnátok olyan lánnyal, aki már több mint tíz másik emberrel feküdt le előttetek?” A válaszok közt akadnak korrektek, de lehangolóak is. „Gusztustalan, ha valaki ennyire könnyűvérű, és bárkinek szétteszi a lábát” – válaszolja egy névtelenségbe burkolózó felhasználó, majd hozzáteszi, hogy az ilyen lány „vaginája mostanra nyilván Csalagút-méretű lehet. Komolyan nem gondolom, hogy bármelyik normális srác akarna egy olyan nővel lenni, aki már fűvel-fával összefeküdt előtte.”

Magam is úgy nőttem fel, hogy ezeket a dolgokat hallottam, olvastam, és talán – borzasztó, de – hitelt is adtam egynémelyiknek. Az internet, a tévé és a lány iskolatársaim által kínált svédasztalról a digitális korban nagyobb gazdagságban érhettem el a szexszel kapcsolatos információt, mint bármelyik korábbi nemzedék – csakhogy ezért én és a társaim is magas árat fizettünk. Ugyanis a sok-sok helytálló információ mellett ott vannak a téves infók is. A féligazságok társaságában ott időznek a részhazugságok meg az a csendes rosszakarat, amely a társas érintkezésünk hagyományos forgatókönyveiből adódik. A szexualitással kapcsolatos mítoszok, amelyeket akaratlanul magam is igazként fogadtam el, végső soron tönkretették az első szexuális tapasztalataimat, és – amire csak e könyv írása során ébredtem rá: – kihatással voltak több olyan kapcsolatomra is, amelyekbe még csak jóval ezután bonyolódtam. A tizennyolcadik életévemet azzal töltöttem, hogy a testemre úgy tekintettem, mint ami csődöt mondott, és végignéztem, ahogy a mentális egészségem lassanként elenyészik az önbecsülésemmel együtt. Közel egy évtizeddel később már meglehetősen másként gondolok a dologra. Visszanézve olyasvalakit látok, akit cserben hagytak.

Ha mélyebbre merülünk a The Student Room oldalain található bejegyzések tengerében, a fiatalok által feltett kérdések a szexuális egészséggel kapcsolatos információkhoz való hozzáférésük hiányát fedik fel előttünk – noha megérdemelnék, hogy hozzáférjenek ezekhez. A „szexuális egészség” fórumon megjelent legújabb bejegyzésekből mintegy négyszázötvenet vizsgáltam meg, és arra jutottam, hogy a kérdezők leggyakrabban felmerülő aggályai közt a fogamzásgátlásra, az önkielégítésre, a nem várt terhesség miatti ijedelemre, a férfi- és női anatómiával kapcsolatos alapvető ismeretekre, a szüzességet illető szorongásra, a női orgazmusra és a szex közben tapasztalt fájdalomra vagy vérzésre vonatkozó kérdések szerepelnek. Amikor azt mondom, alapvető, akkor ezen tényleg nagyon alapvető kérdéseket értek: számos nőnek fogalma sincs arról, hogyan kell egy tampont, egy szexuális játékszert vagy az ujjukat felhelyezni, ugyanis soha senki nem ismertette meg velük a saját nemi szervüket, vagy pedig büntetés járt már azért is, ha csak a közelébe merészkedtek. A férfiak saját testükkel kapcsolatos kérdései szinte mindig a pénisz mérete körül forognak, mivel soha senki nem rakta helyre a fejükben az azzal kapcsolatos vélekedésüket, hogy mitől lesz jó szexuális partner valaki – vagy faggatta ki őket arról, miért is érzik úgy, mintha csakis ez a korlátolt, rövidlátó nézőpont határozná meg a szexuális értelemben vett „jó partnerségüket”.

A „fogamzásgátlás” szekció telis-tele van olyan nőkkel, akik azután érkeztek a fórumra, hogy a tablettával negatív tapasztalatokat szereztek, és most úgy próbálnak szexelni, hogy eközben szemlátomást a saját testükkel küzdenek. Azok a nők, akik azt kérdezgetik, miért nem képesek eljutni a csúcsra, vagy miért fáj annyira a szex, úgy tűnik, teljesen felkészületlenül állnak a szexuális események előtt, amelyekbe belecseppentek; akárcsak azok a fiatal férfiak, akik a korai magömlésük miatt aggodalmaskodnak a végletekig menően, vagy mert nem képesek fenntartani az erekciójukat, esetleg mert nem tudnak elég sokáig kitartani az ágyban. Miután átrágtam magam ezeken a bejegyzéseken, már tökéletesen értem, hogyan lehet, hogy a brit tizenhat és huszonegy év közötti fiatalok körében tízből egy férfi és nyolcból egy nő három hónapig vagy ennél tovább tartó aggasztó szexuális problémáról számolt be az elmúlt évre vonatkozóan. És vajon kutatni kezdtük ezek után, hogy mindez mennyire tudható be az egészségügyi rendszerben és a szélesebb társadalmi közegben tapasztalható létező rendszerszintű egyenlőtlenségeknek – és mennyire hat ki ezeknek a fiataloknak az általános testi-lelki egészségére?

Úgy fest, nem vágtunk bele semmi efféle kutatásba. És hogy mi az egyes számú oka annak, hogy az emberek a pornóban meg az interneten keresnek választ a szexualitással kapcsolatos kérdéseikre? Az, hogy „az iskolában nem tanultam”. Ha nincs megfelelő eszközkészletünk ahhoz, hogy különbséget tudjunk tenni a helyes és a helytelen információ meg a megbízható és a megbízhatatlan források közt, akkor vajon mi lesz a következménye, ha olyan hozzászólásokat olvasunk, amelyek szerint a nagyszámú partner értéktelenné tesz minket? Mi lesz, ha szembetalálkozunk a pornográfiával, ami az Egyesült Királyságban terjesztésre szánt filmek és videókazetták besorolásáért felelős testület, a British Board of Film Classification szerint a brit tinédzserek többségére igaz, és nem tudatosul bennünk, hogy az ott látottak fele a valóságban nem szokott megtörténni a legtöbbekkel az ágyban?

A britek szexuális attitűdjeit és életmódját vizsgáló felmérés (National Survey of Sexual Attitudes and Lifestyles – továbbiakban: Natsal) feltárta, hogy azok a férfiak és nők, akik az iskolai tanulmányaikat jelölték meg a szexedukációjuk fő forrásaként, nagyobb valószínűséggel minősültek „szexuálisan kompetensnek” az első szexuális együttlétük alkalmával. Ez a társadalomtudományos szakzsargon arra vonatkozóan, hogy „készen álltak” – és ezek a megállapítások különösen igaznak bizonyultak a fiatal nők esetében. A szexuális kompetencia az a legfőbb standard, amely felé mindannyiunknak törekedni kellene; hiába aggódnak gyakran az interneten időző fiatalok és/vagy szexuális tapasztalatokkal nem rendelkezők amiatt, hogy a járatlanságuk, a péniszméretük, a szeméremszőrzetük, a vaginájuk feszessége vagy a női ejakulációra való képességük alkotja a szexuális érettségük (vagy épp éretlenségük) fénylő középpontját – ez nem így van. Az érettségünk nem függ a kinézetünktől, a képességkészletünktől vagy a tapasztalatainktól. Az első alkalmat illető szexuális kompetenciánk mindezekkel szemben – a Natsal meghatározása szerint – azon múlik, hogy tizenhat éves korunk után, fogamzásgátlást használva vágunk-e bele a dologba, úgy érezzük-e, hogy „elérkezett az ideje”, és mindkét partner egyformán készen áll-e az aktusra.

A dolgok jelenlegi állása szerint a brit szexuális nevelés valójában súlyos vádirat azt illetően, hogy a fiatalok mennyire kevéssé teljesítik a szexuális kompetencia alapvető követelményeit a szexuális életük megkezdésekor. Kétesélyes a történet kimenetele egy olyan országban, ahol a szexuális nevelés tanterve oly sokáig csak a „bacikra meg a babákra” koncentrált – vagyis a nemi betegségek átadásának megakadályozására meg a tinédzserkori terhességek megelőzésére. Ennek eredményeként a brit fiatalok kilenctizede használ óvszert az első együttlétkor, ám a fiatal nők közel negyven, míg a fiatal férfiak 26 százaléka nem érzi úgy, hogy az első szexuális tapasztalatukat „a megfelelő időben” szerezték. Lehet, hogy Nagy-Britanniában a fiatal nők nem esnek nem kívántan teherbe, azonban a Natsal-felmérés azt is kimutatta, hogy ötből egy fiatal brit nő szerint az első együttlétükkor ők nem álltak „ugyanannyira” készen az aktusra, mint a partnerük.

Vagyis egy olyan társadalom létrejöttéhez járultunk hozzá mi, britek, ahol az óvszerhasználatot sikerült meghatározni a védelem legjobb eszközeként, miközben csak igen kevéssé készítjük fel a fiataljainkat arra, és kevéssé segítjük elő, hogy megértsék, mit is jelent valójában az első szexuális együttlétünk irányítójának lenni, és örömmel megélni azt. Amikor a fiatalok arra reflektálnak, hogy a szexuális nevelés mennyre készítette fel őket arra az esetre, amikor az együttlét rosszul sül el, a férfiak negyvenkét, a nőknek pedig 47 százaléka azt kívánja: bár több ismeretük lett volna a pszichoszexualitás témakörében abban az időben, amikor először érezték úgy, hogy készen állnak a szexre. A szexuális funkciózavarokat illető tudatosság – hogy a szexuális együttlét fájhat, hogy létezik korai magömlés, vagy a látszólagos orgazmusképtelenség kérdésköre – napjainkig sem jutott be az iskolai tantervbe, jóllehet a felmérésekben sokan jelzik, hogy ezekről is beszélni kellene. Ennek eredményeként az e korai időszakban jelentkező problémák sokasága nemcsak tönkreteszi a fiatalok első szexuális tapasztalatait, hanem a továbbiakban is, egész életükön át kihatással lesz szexuális működésükre, jóllétükre és örömeikre.

Fel kell tennünk a kérdést: vajon miért van az, hogy a fiatal britek olyan jól veszik a fogamzásgátlás akadályát, miközben annyi minden más szétesni látszik az életükben – kiváltképp egy olyan országban, amely borzadva hőköl hátra az olyan szexuális rémesetek tanúságtételei hallatán, mint amelyeket az Everyone’s Invited (A meghívás mindenkinek szól) nevű Instagram-kampány és az ahhoz hasonló kezdeményezések hoztak napvilágra. Az említett kampány a szexuális erőszak és a bántalmazás kultúráját leplezte le Nagy-Britannia-szerte az iskolákban és az egyetemeken. Fel kell fognunk a súlyát ezeknek a rossz emlékű első alkalmaknak, amelyek valószínűbben vezetnek el a későbbi, egész felnőttkoron átívelő csökkent szexuális működéshez. Meg kell vizsgálnunk az örömteli, egyenlőségen alapuló szex sikersztorijait, és rájönnünk, hogyan juttathatunk el mindenkit idáig. A Natsal-felmérés tanúsága szerint nem csupán a társadalmi nemünk okolható azért, hogy egyenlőtlen alapokon megyünk bele az első szexuális tapasztalatainkba. Az alacsonyabb társadalmi-gazdasági háttérrel rendelkező férfiak kisebb eséllyel jutnak el a szexuális kompetenciáig az első alkalomra. A fekete nők szintúgy. Ha valaki nőnemű, és a szexről elsősorban barátokon keresztül, nem pedig tantermi közegben szerzett ismereteket, akkor megint csak kisebb eséllyel kompetens szexuálisan. Ha nincs tartós párkapcsolata, vagy pedig bizonytalan a partnere szüzességét illetően, szintúgy kisebb valószínűséggel fogja magabiztosnak érezni magát az ágyban, és örömtelinek megélni az aktust. Vessük ezt össze azzal az általános ismerethiánnyal, ami a homoszexuális első alkalmakat kíséri, valamint azzal a ténnyel, hogy tudjuk: akadnak olyan fiatalok, akiknek a szexuális beavatása azért történik meg, mert „tesztelni” akarják saját nemiségüket vagy vonzódásukat – és máris világossá válik, hogy egyes emberek egyszerűen csak több hatalommal bírnak másoknál, amikor az első alkalmukra kerül sor; ez a hatalom és befolyás pedig arra a hatalmi egyensúlyhiányra emlékeztet, amely a szexualitástól elvonatkoztatva is jelen van társdalmainkban.

A metszetszemléletű megközelítést kell alkalmaznunk a szexuális életünk vizsgálatakor, amikor arra próbálunk rájönni, hogyan adhatnánk hozzáférést mindenkinek a pozitív első tapasztalathoz – és aztán miképp nyújthatjuk át nekik egy olyan közegben ezt a tudást, ahol komolyan veszi őket, és ahol ők is komolyan vehetik a tanáraikat. A szexuális nevelés lehetne az a nagy társadalmi kiegyenlítő erő, amely a diákjainak sokkal többet tanít meg annál, mint hogy miként kell gumit húzni a banánra, és ehelyett az erő, a nemek és a szexualitás teljesen új kilátásait tárja fel előttük. Annyival jobban teljesíthetne a tekintetben, hogy közbelépjen, és elfedje mindazt a téves információt, amely a szórakozóhelyekről, a pornográfiából meg a plasztikai műtéteket végző klinikák irányából zúdul mindannyiunkra. De jelenleg még nem képes minderre. „A szexuális nevelés sokat tehetne a mítoszok lerombolásáért, az élvezetről szóló párbeszéd kibontakozásáért, a nemek szempontjából egyenlőségen alapuló párkapcsolatok elősegítéséért, és annak hangsúlyozásáért, hogy a párkapcsolatokon belül a kommunikáció és egymás kölcsönös tisztelete kulcsszerepet játszik abban, hogy meg tudjuk előzni a szexuális problémákat” – mutatnak rá a Natsal-felmérés társadalomtudós készítői. Ha olvasóm történetesen bármilyen befolyással bír az oktatásügy területén, akkor ez a könyv arra kéri – azért esedezik neki –, hogy fogadja meg e kutatók tanácsait.

Saját kutatásom során azt figyeltem meg, hogy az iskolából frissen kikerülő fiatal felnőttek a szexszel kapcsolatos mítoszok egész sorával értenek egyet. Mindannyiunk számára ismerős történetek ezek: hogy a szüzességünk határoz meg minket; hogy az első szex biológiai szintű változást idéz elő bennünk; hogy csak egyetlen igazi módja van a szexuális aktus végrehajtásának; hogy a szexmentes élet azt jelenti: méltatlanok vagyunk a vonzalomra; és hogy a beleegyezés csak a szexuális erőszak és a bántalmazás elkerüléséről szól. 2016-ban a British Medical Journal egy kvalitatív kutatás eredményeit közölte azzal kapcsolatban, hogyan látják a fiatalok az iskolai szexuális nevelés kérdéskörét, és a kutatásban többek közt az Egyesült Királyságban és Írországban élő fiatalokat is megkérdeztek. Az egyik tanuló így fogalmazott: „Ahogy elkezdtem kísérletezni, meg minden, arra gondoltam: nem hiszem el, hogy azt tanították nekünk, hogy ez nincs rendben!” „Nem igazán nyújtottak segítséget a szexuális érzéseinkkel kapcsolatban, inkább arra vezettek rá, hogy érezzük rosszul magunkat miattuk” – mesélte egy másik diák. A válaszokat átolvasva elfogott az érzés, hogy kész tragédia ez az egész. „Nem igazán mennek bele ebbe az egész párkapcsolatosdi témába, részben azért sem, mert nem hiszem (…), hogy örülnének, ha lennének párkapcsolataink.”

A tanulmány azzal a következtetéssel zárult, hogy a szexuális nevelésnek szexpozitívnak kell lennie, az ismeretek átadását szakértőkre kell bízni, és elfogadóan kell hozzáállni, hogy a fiatalok szexuális élete széles spektrumon mozog. Az újabb kutatások már ezzel az igénnyel lépnek fel, és immár olyan témakörökre is kiterjednek, mint a szexuális jóllét és egyenlőség, pár éven belül pedig elkezdhetik átalakítani annak módját, ami alapján a közegészségügyben felmérik a szexuális életünk minőségét. A mai napig az egyes társadalmakban jórészt csak a tinédzserterhességek meg a szexuális úton terjedő fertőzések megjelenésének arányát tartják számon. Ám a társadalomtudósok jelenleg buzgón dolgoznak új mércék létrehozásán, amelyek segítségével lemérhetővé válik a szexuális életünk kielégítősége, és olyan új kritériumokat fektetnek le, amelyekben az igazságosság, a jóllét és az egyenlőség a szexuális egészség kísérői. Hamarosan már olyan kérdéseket fognak feltenni nekünk, mint: „Bánkódott egy múltbeli szexuális botlása miatt az elmúlt négy hétben?” Vagy: „Van valaki, akivel nyíltan tud beszélni a szexuális életéről?” Az említett kutatások eredményeinek egy részét a közeljövőben publikálják, de nagy részük már ma is elérhető – épp csak még nem szivárgott le az iskolai tantervekbe vagy a médiában zajló mindennapos diskurzusokba.

A Talmudban olvasható 1. századi történetben{1} egy fiatal férfi, Kahana rabbi annyira mohó kíváncsiságtól égett, hogy tanulhasson, hogy elrejtőzött tanítója, Abba rabbi ágya alá, aki később be is jött a szobába a feleségével. Miután egy ideje már hancúroztak, az eseményeket megbűvölten figyelő Kahana rabbi végül is odaszólt a búvóhelyéről: „Úgy fest, mintha Abba szája még sosem ízlelte volna ezt az ételt!”

Abba rabbi meghökkenten nézett le az ágy alá, ahol is megpillantotta a tanítványát. „Kahana, hát itt vagy?! Gyere ki onnét, ez nem illő viselkedés!”

Kahana így felelt: „Ez is Tóra, nekem pedig tanulnom kell.”

Én magam becsszóra nem bujkáltam semmilyen ágy alatt – viszont magamba szívtam Kahana rabbi kíváncsiságát, ugyanis a szexuális életünk sokat elárul számunkra a társadalomról, amelyben élünk. Elmerültem a zárt Facebook-csoportok, Reddit-fórumok és privát Instagram-üzenetek feneketlen mélységeiben. Mindenkivel beszéltem: kezdve egy nőtől, aki több ezer angol fontért adta el a szüzességét, egy olyan férfiig, akinek több ezret fizetnek, amiért „helyreállítja” a nők szűzhártyáját, továbbá pornósok, szexuálterapeuták és szexedukátorok sokaságával is szót váltottam. Ám mindenekfölött rengeteg, de tényleg rengeteg olyan emberrel beszéltem, akik egyszerűen csak szexelnek, vagy éppen nem szexelnek, és nekik szegeztem a kérdést: Miért? Hogyan? Miért nem? És milyen érzés volt?

Ez a könyv, mely azt a célt szem előtt tartva íródott, hogy magunkra szexuálisan kompetens emberekként gondolhassunk, az általunk művelt szexre pedig egyenlőségen alapulóként, időnként el fogja érni, hogy az olvasó ne tudjon tovább uralkodni magán, és elveszítse a… nyugalmát. Nem vagyok egy lobbanékony természet, de még én is kijöttem időnként a sodromból, amikor egy Amazonon árult termékkel bepalizni próbáltak, vagy szakképzett orvosoktól érkező téves információkkal szembesültem. A Mielőtt elveszíted tudatosabbá teszi majd az olvasót azt illetően, hogy az egyes emberek múltja és háttere milyen módokon van kihatással az életükre, és hogy mennyire fontos együttérzéssel közelítenünk egymáshoz akkor, amikor elkezdjük lebontani az egész világnézetünket behálózó szexmítoszokat. Ahogy a szexuális nevelésből sem lehet érettségit szerezni, éppúgy nem mindenkinek tanítják meg azokat a személyes és szociális készségeket sem, amelyekre ahhoz lenne szükségünk, hogy a fenti témákat nyíltan szóba hozhassuk: az együttérzést, önmagunk sebezhetőségének felvállalását és az elismerését annak, ha tévedtünk. Hegemón maszkulin világunkban ezen készségek hiánya különösképpen a férfiakra igaz – noha épp nekik lenne sok esetben legtöbb tanulnivalójuk a szexuális nevelés terén. Az Egyesült Királyságban több férfi, mint nő kívánja azt, hogy bár megtanították volna nekik, hogyan szexelhetnek kielégítőbben. Sokukat meglepetésként érheti, hogy ez a téma nem pusztán a mechanizmusokat öleli fel, hanem a kulturális elvárások sokkal inkább politikai természetű, ambiciózus értékelését nyújtja. Az egyik legjobb dolog, amit az olvasó tehet e könyv elolvasása után, ha egy férfi barátjának ajánlja elolvasásra: ugyanis friss kutatási eredmények szerint a férfiak 65 százalékkal kisebb valószínűséggel olvasnak el egy ellenkező nemű által írt könyvet, mint a nők.

Még mielőtt pocskondiázni kezdenénk a mások által ránk zúdított téves információk miatt e szóban forgó mások ítélőképességét, iskolázatlanságát vagy azt, hogy hogyan ítélték meg e téves információ értékét, késznek kell lennünk saját magunk felett is ítélkezni. Lehetséges, hogy már aktívan dolgozunk magunkban e mítoszok egy részének lebontásán anélkül, hogy észrevennénk: más mítoszok fenntartásában mi magunk is segédkezünk. Ez egy figyelmeztetés, miszerint a könyv további részeiben felkavaró tartalmak következhetnek; és egyben csendes kérelem, hogy kicsit elmélkedjünk a saját szexuális életrajzunkon, mielőtt tovább olvasunk. A szexmítoszok történetei elkerülhetetlenül fájdalmat és traumát hordoznak magukban. Az olvasó talán – hozzám hasonlóan – ráébred, hogy a múltjából származó történetek, amelyeket réges-rég fényesre csiszolt anekdotákká alakított, hogy aztán partikon meg új partnerek előtt süsse el őket, talán végső soron más értelemmel bírnak, mint amit eddig tulajdonított nekik.

Ha jól végzem a munkámat, akkor olvasóm a könyv végére érve olyan tudással vérteződik fel a szexet, a párkapcsolatokat és a társadalmat illetően, amelyet az eddigiekben tevőlegesen és passzívan is elutasított. Nem vagyok sem orvos, sem szexszakértő – csak egy újságíró, aki már hozzászokott, hogy a szellemi és a materiális törésvonaláról tudósítson, az online világ életünkbe betolakodó hatalmáról és arról a belenyugvásról, amit az interneten kívüli világ minden jel szerint az online tér irányában tanúsít. Jóllehet brit vagyok, és e könyv jelentős részében brit közegben lefolytatott kutatásokról számolok be, jelen kötet a hatáskörét tekintve mégiscsak globális, hiszen a globalizált internet és a multikulturális világ korát éljük. Még ha társadalmilag védetteknek érezhetjük is magunkat bizonyos gyakorlatoktól vagy elképzelésektől, akkor is valószínűsíthető, hogy azoknak az embereknek, akikkel összesodor az élet, akikkel együtt dolgozunk, akiktől a tejet vásároljuk, akiktől privát üzeneteket kapunk, és akikkel szerelembe esünk, az életét is mélyen áthatják és befolyásolják mindazok a szexmítoszok, amelyek a rémes szexuális nevelési gyakorlatnak köszönhetően vertek bennük gyökeret – vagy épp azért, mert a szexuális nevelés teljességgel kimaradt az életükből.

Ha olvasóm Angliában él, talán van annyira szerencsés, hogy miközben ezt a könyvet olvassa, immár egy új, inkluzívabb, azaz befogadóbb szexedukációs programból profitálhat összehasonlítva azzal, amelyben nekem volt részem annak idején. Egy olyan programból, amely beemel olyan témaköröket is, mint például a szexting{2} vagy a nőinemiszerv-csonkítás, és az LMBTQIA+-párkapcsolatokat{3} tekintve is befogadóbb álláspontot képvisel. Kellemetlen módon a feljavított szexedukáció e szép új világának elérkezése lelassult a pandémia áldatlan körülményei következtében; de be kell hoznunk a lemaradást, és bepótolni az elvesztett időt. Sok-sok fiatal legalább egy évvel lemaradt a szexuális nevelését tekintve, éppen abban az időszakban, amikor arra a leginkább szükségük lett volna. És függetlenül attól, hogy olvasóm betöltötte-e a húszat vagy sem, britek számos nemzedéke mászkál szerte az országban, akik határozottan nem részesültek soha semmi efféle oktatásban, hanem egy olyan világban nőttek fel, amelyet rögeszmésen foglalkoztat a szüzesség elvesztése meg a heteronormatív,{4} behatolásos szex. Ők úgy cseperedtek fel, hogy mások folyamatosan ítélkeztek a szexuális viselkedésük felett, és azt tanulták meg, hogy ők is ítélkezzenek mások felett. Egy olyan világban nőttek fel, ahol a szexuális funkciózavarokról nem lehetett nyíltan beszélni, és ahol az egészségügyi ellátásbeli különbségek, valamint az orgazmus és az empátia tekintetében a nemek közt jelen lévő hézag valóságos szakadékká nőtte ki magát. És mindezek az emberek most hatalmas számban törekednek a szexre – magukkal, egymással és talán éppen olvasómmal is.

Jegyzetek

Bevezetés

{1} Berakhot 62a,3.

{2} Szexuális tartalmú online és sms-üzenetváltás. (A ford.)

{3} Az LMBTQIA+ egy betűszó, a különféle szexuális irányultságokat és nemi identitásokat foglalja magában, mint L = leszbikus, M = meleg, B = biszexuális, T = transznemű, Q = queer (nem heteró és/vagy cisznemű), I = interszexuális, A = aszexuális. A pluszjel pedig kifejezi, hogy mindez egy folyamatosan bővülő és változó fogalomkör.

{4} Azt a szemléletet tükrözi, hogy minden személy heteroszexuális, nő vagy férfi. A heteroszexualitást tekinti egyetlen elfogadható szexuális irányultságnak.