Barát József – Csányi Vilmos

JÖVŐPÁNIK

Beszélgetések a lehetséges határairól

Szűcs Édua illusztrációival

© Barát József, 2023

© Csányi Vilmos, 2023

Illusztrációk © Szűcs Édua, 2023

© Open Books, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Borítóterv Déri Ákos terve alapján Zatykó Fanny

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-312-6

Csányi Vilmos könyvei
az Open Books gondozásában

A bábosok

A kutyák szőrös gyerekek

Drága barátaim, kedves majmok

Édes Janka

Íme, az ember

Jeromos, a barátom

Kíváncsiságom története

Levegőt

Segítség, kutyás lettem!

Sétálgatok a kertemben

A jövő csak humánfogalom, fantázia. Nincs jövő. Események vannak, kölcsönhatások, és utólag lehet látni, hogy melyik hova vezetett.

Előszó

– Egy könyvnyi beszélgetésre lenne szükség ahhoz, hogy legalább az érvényes kérdésekig eljussunk.

Ez a mondat csúszott ki a számon, amikor kikapcsoltuk a hangrögzítő kütyüt a mesterséges intelligencia jövőjéről szóló hetilapinterjú másfél órája után. A beszélgetést csak abbahagyni lehetett, a végére érni nem sikerült. Csányi Vilmos professzor válaszaiból ugyanis új és új kérdések nyíltak, majd azokból is dilemmák, történetek, amelyek leleplezték a szokásos és közhelyes kérdések hamisságait.

A különleges válaszok aranyfedezete egy rendkívüli életút. Csányi Vilmos pályája nemcsak a magyar, de a nemzetközi tudományos életben is unikum. Vegyészdiplomát szerzett, de már első munkahelyén biokémikusként dolgozott, hogy harmincas éveiben több kiadást megérő sejtbiológiai tankönyvet írjon. A biológia tudományának akadémiai doktora volt, amikor a magatartás-genetika egyetemi tanárának nevezték ki, akadémikusi címe viszont az etológia tudományának hazai meghonosítását nyugtázta.

Etológusként olyan feladatot tűzött maga elé, amilyenre előtte a világon senki sem vállalkozott: a kutyák viselkedésének elemzését. Ma már világszerte sok száz kutató követi a példáját, tudományterületének megkerülhetetlen klasszikusa lett. A nehézség, amit ő vállalt először, abból adódott, hogy kutyákat tanulmányozni csak a gazdáikkal együtt lehet. Talán emiatt is várta őt az, amiről manapság legtöbb könyve szól: a humánetológia, az emberi viselkedés genetikai kódjainak kutatása.

Amikor az egyetemen hetvenéves kora miatt nyugdíjazták, fergeteges szépírói és publicisztikai pályát kezdett. Több mint ötven könyv szerzője.

Csányi Vilmos életútja folyamatos határsértés, és éppen ez teszi lehetővé számára, hogy benézzen a közhelyek mögé, olyan összefüggésekre mutasson rá, amelyeket más nem látott meg. Mint számos írásában kifejtette: a jelenségekre érvényes magyarázatot csak akkor tudunk kimunkálni, ha az egyes tudományok által tanulmányozott szerveződési szintek elméleteit képesek vagyunk logikai sorba rendezni. A magasabb szintű jelenségek mögött fel kell tárni az alacsonyabb szint mechanizmusait. A biológiai folyamatok leírásának tehát a kémiai reakciókat is magában kell foglalnia. A galaxisok keletkezésének magyarázatához szükségünk van az elemi részek fizikájára. Ebből felsejlik egyfajta „szupertudomány” képe, amely az integrált tudományterületek jelenségeinek magyarázatát képes ellentmondásmentes logikai lánccal összekötni a rá következő szint törvényszerűségeivel.

Ha van szupertudomány, akkor alighanem létezik szupertudós is. Csányi Vilmos különleges látásmódjának része Darwinnak az a felfedezése, hogy egy-egy biológiai jelenséget csak akkor érthetünk meg, ha ismerjük a felépítés és a szerkezet történetét, változásainak sorozatát is. Így nemcsak a „hogyan”, de a „miért” kérdése is megválaszolható lesz. Humánetológusként ezért keresheti az emberek jövőjére nyíló ajtók kulcsát a messzi múltban, amikor kialakultak azok a genetikai mintázatok, amelyeket az emberek mindennapi viselkedését szabályozó kultúra sem tud átalakítani.

Manapság hetente jelennek meg „világraszóló” jóslatokkal teli könyvek. Egyes szerzők szerint az ember a megistenülés, az örök élet kapujába jutott. Mások szerint olyan hullámvasúton ülünk, amely alól máris elfogyott a sín. Sokan azt gondolják, hogy sohasem látott globális válság időszakában élünk. Még ki sem lábaltunk egy világjárványból, amikor háború kezdődött abban a térségben, amely a világ legnagyobb gabonaexportőre. Vajon a háború felerősíti a klímaváltozást? Új népvándorlási hullámok előtt állunk? Energiaválság lesz?

Csányi Vilmos jóslásra nem vállalkozik, de a megválaszolhatatlan kérdésekre adott lebilincselő válaszai is olyan összefüggéseket tárnak fel, amelyek ismeretében másképpen nézünk azokra a jelenségekre, amelyek nap mint nap a szemünk előtt vannak.

– Egy könyvnyi beszélgetésre lenne szükség ahhoz, hogy legalább az érvényes kérdésekig eljussunk – csúszott ki a számon a mondat a mesterséges intelligenciáról szóló vége nincs interjú után. Magam is meglepődtem a tudós válaszán:

– Jó. Akkor csináljuk meg.

Barát József

Járatlan utakon

Életem során sokszor, sokan kérdeztek. Néha arról is, amihez egy keveset értek, molekulákról, halakról, kutyákról, emberekről, de sokféle egyéb dologról is. Az egyetemi tanítás során az ember megtanul minden kérdésre lehetőleg kielégítő választ adni, vagy azzal vigasztalja a kérdezőt, hogy a következő órára utánanéz. Kérdeztek hivatásos kérdezők, újságírók is, ami a válaszok mellett nekem alkalmat adott humánetológiai megfigyeléseim bővítésére.

Tanulok rólatok, újságírók! Még nincsen külön újságírói humánetológia, de nem szerénykedem: sokat tudok rólatok. Van, akinek fogalma sincsen arról, amit kérdez, és nekem óvatosan, nehogy megsértsem, kell rávezetnem arra, hogy baromságokat mond. Egyszer valamelyikük a kentaurkönyvem kapcsán megjegyezte, milyen jó, hogy nekem sikerült bizonyítanom a kentaurok létezését, ami eddig csak legenda volt. Először azt hittem, valamiféle humorra képes ez az ember, de sajnos komolyan gondolta. Képzelhetik. Vannak azután, a nagy többség ilyen, akik nagyjából tisztában vannak a kérdéses területtel, és csak az én egyéni véleményemre kíváncsiak, ezekkel igyekszem kedves lenni, örülök nekik.

Végezetül van egy Barátom, Józsefnek is hívják, aki annak a három-négy újságírónak, szerkesztőnek egyike, aki nemcsak kérdést tud értelmesen megfogalmazni, hanem valóban kíváncsi a válaszra. A válaszon elgondolkodik, újabb kérdéseket tesz fel, beszélgetünk. Őket imádom.

Ilyen baráti beszélgetések eredménye ez a könyv, ami járatlan utakra vitt engem is, őt is. Remélem, élvezni fogják az olvasók.

Csányi Vilmos

„Jön egy meteorit, és az egésznek vége. Vagy majdnem. Mert volt egy mellékszereplő. Egy jelentéktelen kis patkány, amelyik ott szaladgált a gyanútlan dinók lába között, ügyet sem vetettek rá. Na, abból lettünk mi ketten, akik most itt beszélgetünk a jövőről.”

A jövő nem létezik

A kérdések kérdése, hogy mit lehet megjósolni, és mit nem. Leonardo da Vinci már a középkorban helikoptert rajzolt, aztán az 1800-as évek elején egy Babbage nevű brit gépészmérnök kitalálta az első programozható digitális számítógépet, csak a technológia nem volt alkalmas még a megépítésére. Verne jóslatrekorder, az általa az 1800-as években megálmodott 108 tervből 70 megvalósult a 20. században. És általában mindazt, amit az emberiség megalkotott a kőbaltától a holdrakétáig, előbb készen látni kellett valamilyen formában, tehát víziókból indult. Amikor még nem volt, akkor meg lehetett jósolni.

Muszáj belekötnöm a példáidba. Amikor a számítógépet tervezték, Babbage-től Neumann Jánosig senki sem gondolt arra, ami lett belőle. Nem az internet, a világháló járt a fejükben, egyszerűen nagy teljesítményű számológépet akartak építeni. Egy matematikai segédeszközre gondoltak, amivel sokkal gyorsabban lehet bonyolult számításokat végezni, szó se volt a jövőről szóló fantáziáról. Persze a fantáziára is van példa, mondok is neked egyet. Valamikor az 50-es évek végén az Élet és Tudomány című lap számolt be róla: Amerikában valaki azt az elképesztő őrültséget találta ki, hogy úgy lehetne a telefonálást meggyorsítani, hogy mindenki kapna egy nagy, legalább ötkilós rádió adó-vevőt, azt vinné magával. Az illető arról spekulált, hogy az egész amerikai kontinensen harminc kilométeres körzetekben adó-vevő tornyokat kellene építeni, és akkor lehetne hurcibálni a telefont. Arról persze nem esett szó, hogy ki fogja finanszírozni ezt az őrültséget, meg arról sem, hogy ki hajlandó az ötkilós rádió adó-vevőt cipelni. Maga a cikk szerzője is nagyot kacagott a végén, és hozzátette: ez őrültség, csak azért írta le, mert elvileg lehetséges. Eltelt hatvan év, és mindegyikünk zsebében itt van az elv megvalósulása, a mobiltelefon.

Szó sincs persze arról, hogy az illető megjósolta volna a mobilkommunikációt az összes, elképesztő funkciójával. Egyetlen dolgot akart, hatékonyabb telefont. Az emberi fantázia tehát nagyon is szükséges, de azt senki sem látja előre, hogy akár csak évtizedek múlva mi lesz egy-egy ötletből. Az autót sem azért találták fel, hogy a ma létező szövevényes úthálózat legyen belőle benzinkutakkal, motelekkel, bevásárlóközpontokkal és a hozzá tartozó környezetszennyezéssel, mert a középosztálybeli családok minden tagja külön autót akar. Az ötlet annyi volt, hogy a ló helyett egy gép húzza a kocsit. És passz.

Tény: az első autók pontosan úgy néztek ki, mint a hintók. A lóvontatáshoz szükséges rúd nélkül.

Az etológusok ezt annak példájára használják, hogy a természetben is valami hasonló történik. Egy-egy tulajdonság kialakulásakor még a régi felépítés próbál idomulni az új körülményekhez. Az autó esetében is ez történt. A fantázia csak addig terjedt, hogy valakinek az az eszement ötlete támadt, hogy a ló helyébe tegyen egy veszedelmes robbanóanyag aprólékos, ismétlődő robbantásával vezérelt gépet. Én azt látom, hogy – különösen a mostani időkben – iszonyatos mennyiségű új őrült ötlet keletkezik, és az ötletgazdák mindig találnak valakit, aki segít ezeket finanszírozni.

Aztán az egyik ötletből atombomba lesz, a másikból Viagra. A harmadikból pedig nagy semmi. De senki nem képes arra, hogy lássa, hogy mi lesz, hogyan élünk, mi foglalkoztat minket ötven vagy akár húsz év múlva, milyen lesz a társadalom. Még a nyelv sem létezik, amely leírhatná a jövőt. Gondolj bele, ezelőtt száz évvel hogyan tudták volna leírni, hogy mi lesz 2023-ban. Nem volt kompjúter, nem volt internet, és még az első televíziós kísérletre is négy évet kellett várni. Ezeknek a társadalom számára kulcsfontosságú fogalmaknak nevük sem volt még. Milyen nyelven beszélhettek volna róluk a jósok?

Mindez egyébként a társadalmi innovációra is igaz: nem volt például metoo-mozgalom, ami jelentős átalakulást jelez. De voltak már szüfrazsettek, sőt az első világháború után néhány országban a nők már választójogot is kaptak. A helyhatóságokra már az Egyesült Államokban is szavazhattak, de például Magyarországon a nőknek még négy évet kellett várniuk a szavazójogra. Mégis látszottak már azok a csírák, amelyek a nemek viszonyának átalakulását ígérték.

Ezt állapítod meg visszamenőleg! Mert visszamenőleg persze mindig lehet látni a tendenciákat, meg lehet mondani, hogy ez a valami fontos volt, a másik meg nem. Ha visszamenőleg gondolkodsz, akkor rengeteg mindent elhanyagolsz, ami akkor ugyanolyan érdekes volt, mint a szüfrazsettek. Csak nem lett belőle semmi. És ma éppen azért nem is tudunk róla, mert nem lett belőle semmi. Csaló dolog, hogy visszanézünk, és a jelen kölcsönhatásainak, jelenségeinek, viszonyainak ismeretében megtaláljuk a hozzánk vezető utat.

Előrefelé azonban ez nem megy. Mondok erre egy példát: tegyük fel, hogy vitába keveredünk egy földönkívülivel, hogy vajon emberi találmány-e a mechanikus karóra. Mi persze tudjuk, hogy az, de ő, lévén praktikus lény, ragaszkodna ahhoz, hogy bizonyítsuk be. Vegyünk száz pucér embert, és tegyük ki őket a Margit-szigetre. Amint megcsinálják a karórát, mehetnek haza. Persze nem tudnának karórát csinálni. Jó, tegyük ki őket egy nagyobb szigetre, mondjuk, Angliába, és segítsünk is nekik azzal, hogy leírjuk a karóra gyártásának pontos történetét, amiből kiderül, hogy abban bizony üveg is van, fogaskerekek is vannak. Fémeket kell előállítani, megmunkálni, sokféle iparág részletes leírását kellene megkapniuk onnan kezdve, hogy keressetek kék köveket, aztán hozzatok sárga köveket is, rakjatok tüzet, tegyétek rá, ha valami csorogni kezd, akkor már lesz rezetek… Lehet, hogy a száz ember első generációja nem is boldogulna vele. Gyakorlatilag megoldhatatlan a feladat, pedig tudva tudjuk, hogy az órát mi csináltuk, nem a manók hozták. Ez roppant bonyolult evolúciós folyamat volt, amit csak a folyamat történetével lehet leírni. Ezt a történetet azonban nem lehet előre kikövetkeztetni.

Egyszer, amikor a technológia evolúciójával foglalkoztam, a repülőgép fejlődésének néztem utána, és az volt megdöbbentő dolog, hogy egyáltalán nem úgy találták fel a kormányzás, a motor különböző megoldásait, ahogy azt a fejlődés megkívánta volna. Semmi logika sem volt abban, ahogyan az ötletek sorjáztak. Feltaláltak különféle dolgokat, és némelyiknek semmi haszna nem volt. Amikor azonban már erősebb motort is tudtak csinálni, akkor kiderült, hogy a korábban már kitalált, de akkoriban haszontalannak ítélt farokkormányzással lehet egyensúlyban tartani a repülőt. És azok, akik mindenáron repülni akartak, egyre újabb megoldásokkal álltak elő.

Hiába mondták nekik az okosok, hogy nem is lehet repülni, mert a nehéz tárgyak úgyis le fognak esni, ezek csak kísérleteztek tovább, mint akinek elmentek otthonról, mert az volt az álmuk, hogy egy napon az a szerkezet majd a levegőben marad. De a fantázia egyáltalán nem az volt, hogy eljön az idő, amikor egyetlen napon negyvenezer repülőjárat lesz elérhető Amerikában, és az interkontinentális járatok is tízpercenként indulnak. A vízió csak addig terjedt, hogy a repülő tárgyat fent kell tartani a levegőben. Legyen egy kicsit könnyebb. Legyen benne erősebb a motor, ami húzza előre. Legyen kormányozható. Egy evolúciókutatónak ez teljesen nyilvánvaló és értelmes megoldás: van valamilyen véletlenszerű eseménysor, és abból áll össze, amit később repülőgépnek vagy karórának hívunk. Persze az ember visszamenőleg már válogatja, szelektálja az eseményeket.

Tehát ez nem úgy megy, hogy megálmodok valamit, és megvalósítom, hanem a próbálgatásos módszer a hatékony. Addig próbálgatom a szivar alakú fémtesten elhelyezett szerkezeteket, amíg csak kijön belőle, amire rámondhatjuk: ez Nemo kapitány tengeralattjárója, amit Verne megjósolt. Pedig nem is az.

A próbálgatásról Polányi Mihály írt nagy hatású könyvet. Az ő érvelésének a lényege az volt, hogy tudjuk: egy autómotor hatásfoka maximum 66 százalék körüli lehet, mert a termodinamika törvényei alapján a benzin elégetéséből származó energia egy része hővé alakul és elvész, tehát elvben maximum 66 százalékot lehetne hasznosítani. Senki a világon nincs, aki leül egy íróasztalhoz, és a termodinamika és a kémia törvényei alapján megtervez egy 66 százalékos motort. Amikor ő megírta a könyvét, a 30‑as, 40-es években, a motorok hatásfoka huszonvalahány százalék volt. És ezt nem lehet úgy növelni, hogy valamilyen előrelátással kitalálom, hogy milyen az ideális motor. Elő kell venni a 26 százalékos masinát, és meg kell nézni, hogy mi történik, ha a fúvókát, amin a benzin bejön, egy kicsit finomabbra, keskenyebbre veszem, lehet, hogy nyerek pár tized százalékot. Akkor a hőelvezetésre beállítok kis, elálló lemezeket, amelyek gyorsabban hűtenek. Nem sikerül ötven megoldás, de az ötvenegyediknél megint nyerek egy tized százalékot. És ez így megy már majdnem százötven éve.

Apró, szinte véletlenszerű változásokat hoznak létre, és megtartják azokat, amelyek segítenek. Ráadásul előfordul, hogy később jónak bizonyuló megoldások százait el kell dobni, mert jön egy nagy ugrás. Ma csak hobbisták hordanak mechanikus karórát, mert megjelentek a kvarcórák. Értelmetlen lenne folytatni a mechanikus óra tökéletesítését – amely korábban a technológiai kultúra egyik csúcsterméke volt –, mert olcsóbb és pontosabb egy egészen más elven működő szerkezet. De alig kellett több, mint egy emberöltő, és manapság már a kvarcórák is kiszorulnak a piacról, mert felváltják őket az okosórák, amelyek valójában csuklóra rögzíthető mobiltelefonok.

Ebben az esetben csak annyi volt a fantázia, hogy mérni akartuk az időt, és olyan szerkezetet akartunk létrehozni, amelyik ezt megteszi. Ehhez azonban több út vezet, akárcsak az evolúcióban. A bioszférában az volt a feladat, hogy az élőlények jussanak előre, találják meg a táplálékot és egymást a sokasodáshoz. Több tízezer állat megy magától előre, erre a szarvasbogártól az elefántig rendkívül sokféle megoldás van. De nincs olyan tervező, aki képes lenne megtervezni egy olyan állatot, amely elvileg más módon haladna, mondjuk, kipufogószerkezettel segítené az ugrásait, poloskapetéket enne, és csak éjjel, holdtöltekor találná meg a párját. Ezt megcsinálni a jelenlegi molekuláris biológiai ismereteink birtokában sem lehet, mert 30-40 ezer kémiai reakciót kellene úgy szervezni, hogy abból valamilyen, a célunk szempontjából hasznos dolog jöjjön ki.

Értem, de az új élőlények tervezésének lehetőségéről vagy lehetetlenségéről beszélgessünk inkább máskor. Ígérem, visszatérünk ide. Most azonban még maradjunk annál, hogy szerinted csak visszafelé, a jövőből nézve látszik úgy, mintha egyes dolgokat meg lehetne jósolni. Mert valójában nem lehet. Vannak praktikus célok, amelyekhez próbálgatással közelebb juthatunk, de ha sikerül, akkor valami egészen más lesz belőlük. Gyakran olyasmi, ami egész életünket átalakítja. De azt, ami fontossá lett belőlük, senki sem látta előre.

Ez így van. Amikor Angliában elindult az első vonat, és majdnem harminc kilométeres óránkénti sebességgel száguldott, akkor az újságok arról írtak, hogy ez az őrjítő sebesség biztosan agykárosodást fog okozni az utasoknak. A vonat úgy ment, hogy előtte egy lovas haladt nagy zászlóval, hogy elhessegesse a sínekre tévedő birkákat és embereket. Nem volt fantázia arról, hogy Kínában meg Franciaországban óránként ötszáz kilométeres sebességgel fognak szaladgálni a vonatok százegynéhány év múlva. Én tehát úgy látom az állítólagosan megjósolt dolgokat, hogy az emberek kitűznek maguk elé valamilyen célt. Mérje az időt, húzza a kocsit, repüljön. Nem tudja, hogyan oldja meg, de fáradhatatlanul kipróbál mindenféle megoldást. Mindegyiket aszerint választja ki vagy engedi el, hogy a célhoz közelebb viszi-e, de valójában nemcsak a hatást, de még azt sem nem tudja kiszámítani – és ez az én lényeges mondanivalóm –, hogy milyen lépésekkel kell eljutni a célba.

Egy tudománytörténész ma már pontosan le tudja írni, hogy a különböző óraalkatrészeket hogyan csinálták, melyik megoldást mikor találták fel, hogyan lett az ötletből egy remekmívű mechanikus óra. De ezt előre soha senki sem látja. Az evolúcióban is ez a szép. Fogalmunk sincs, miből mi lesz. Itt vagyunk a jura korszakban, hüllők, dinók, mindenféle szörnyű bestiák szaladgálnak körülöttünk. És nincs, aki arról álmodjon, hogy egyszer lesz majd egy emberi társadalom, és betonszörnyek fogják helyettesíteni a dinoszauruszokat.

Az akkori szemlélő, ha lett volna, legfeljebb azon töprenghetett volna, hogy a dinoszauruszokat hogyan lehetne megváltoztatni. Hogyan lehetnének egy kicsit értelmesebbek, hogyan lehetne a fölösleges két kezüket okosabban felhasználni. Erre mi történik? Jön egy meteorit, és az egésznek vége. Vagy majdnem. Mert volt egy mellékszereplő. Egy jelentéktelen kis patkány, amelyik ott szaladgált a gyanútlan dinók lába között, ügyet sem vetettek rá. Na, abból lettünk mi ketten, akik most itt beszélgetünk a jövőről. És eljutottunk odáig, hogy végre kimondjam: nincs olyasmi, hogy előrelátás. A jövő csak humánfogalom, fantázia. Nincs jövő. Események vannak, kölcsönhatások, és utólag lehet látni, hogy melyik hova vezetett.

Valaha arról írtál, hogy a jóslatok alapján technikai szerkezeteket lehet létrehozni, de a tudomány nem szerkezeteket, hanem teóriákat, modelleket épít. A tudomány modelljei pedig közelebb vannak a hiedelmek világához, mint a gyakorlathoz, a mérnöki tevékenységhez. Tehát a mérnök, a technika embere esetleg ki tud tűzni célokat, és próbálgatásos módszerrel néha sok generáción át meg tudja valósítani őket, a tudós viszont nem épít szerkezeteket, nem is jósol: hiedelmeket hoz létre.

Nagyjából. A mérnök a hogyan kérdésére válaszol. Meg tudja mondani, hogyan lehet az autómotor teljesítményét néhány tized százalékkal növelni, hogyan lehet a szerkezet légellenállását csökkenteni, kormányozhatóságát javítani. Mindig keresi a pozitív eredményeket, kölcsönhatásokat, annak alapján összegzi a dolgot, és eljut valahová. A miért kérdésére viszont nem tud felelni. Nem is érdekli igazán, hogy miért kellene nekünk autó, amikor az tönkreteszi a városainkat, a levegőt, klímaváltozáshoz vezet. Hogy sokkal kényelmesebb és szebb lenne az életünk, ha maradnánk a lovaknál. A miért kérdések a kultúra kérdései. Amikor egy stabilis kultúrában hirtelen forradalom tör ki, az egy miért kérdés és a rá adott válasz. Miért ilyen a hatalom rendszere? A tudomány egyszerre akar mind a kettőre választ adni: hogyan és miért? Szeretné megfejteni, hogyan működnek azok a molekulák, amelyek kölcsönhatásából az izommozgás lesz, mi történik egy-egy molekulával, amikor egy izomszál összehúzódik. Ám a tudóst az sem hagyja nyugodni, hogy miért így oldotta meg az evolúció a mozgást. Milyen egyéb megoldások lehetségesek, és miért éppen ez vagy az valósult meg. Ezek a legnehezebb kérdések még a múltra vonatkozóan is. A jövőt illetően pedig megválaszolhatatlanok.

A következő másodpercekben, órákban bekövetkező eseményeket megjósolhatjuk, de ahogy haladunk előre az időben, egyre nagyobb a lehetséges történések száma, idővel a végtelenhez közelít, és nincsenek eligazító algoritmusok, szerintem nem is lehetséges ilyeneket létrehozni. Akik hisznek a távoli jövő jóslásának a lehetőségében, azok azt képzelik, hogy minden meg van írva a sors könyvében, csak valahogyan hozzá kéne férni a jövőbeli lapokhoz. Szerintem ez lehetetlen. Éppen ez a létezés nagyszerűsége. Kiszámíthatatlan, jósolhatatlan.