ROSA LUXEMBURG
–

TÖMEGSZTRÁJK

Tömegsztrájk, párt
és szakszervezetek

Fordította
Csordás Gábor

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Rosa Luxemburg: Massenstreik, Partei und Gewerkschaften,

Manifest Verlag, 2020

Project Gutenberg, 2010

Előszó ©
Lukács György örökösei

Utószó ©
Csepregi Dávid, 2023

Hungarian edition ©
Open Books, 2023

Hungarian translation ©
Csordás Gábor, 2023

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Olvasószerkesztő Ungár Péter

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-326-3

ISSN 2939-7766

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos
A Bázis könyvek sorozat további kötetei

Guy Debord:
A spektákulum társadalma, Kommentárok a spektákulum társadalmához

Erik Olin Wright:
Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

George Orwell: Miért írok?

LUKÁCS GYÖRGY: ELŐSZÓ ROSA LUXEMBURG TÖMEGSZTRÁJKJÁHOZ{1}

Rosa Luxemburg nemcsak halálával vált a proletárforradalom vértanújává: egész élete nem volt egyéb, mint egy nagy, kálváriás harc a proletariátus forradalmasításáért. Azért, hogy az osztályharc állásának helyes felismerését, melyet a szociáldemokrata opportunisták tudatosan vagy öntudatlanul elhomályosítottak a munkásság előtt, belevigye a proletariátus öntudatába; azért, hogy az így kifejlesztett osztályöntudatból forradalmi cselekvések váljanak. Így Rosa Luxemburg nehéz életének nehéz küzdelmeit elsősorban a munkásmozgalom mai jobboldala és centruma ellen vívta meg. Nem csoda, hogy végül Ebert és Scheidemann zsoldosai gyilkolták meg: őellenük küzdött volt egész életében, a tudomány és az igazság nemes fegyverével; azok rágalommal, ferdítéssel, intrikával és hazugsággal igyekeztek lehetetlenné tenni befolyását a munkásságra. Végül, mikor már semmi sem használt, mikor Luxemburg forradalmi tömegek élén haladt a proletárosztályharc fegyveres megvívására – agyonverték.

Rosa Luxemburg igazi vezére volt a proletariátusnak. Lenin mellett talán az egyetlen méltó utódja Marxnak és Engelsnek. De ahogy a proletárforradalom lényegében különbözik a polgári forradalomtól – nem olyan ragyogó, mint az, de mélyebben járó, nem olyan heves ütemben előretörtető, de a társadalom lényegét alaposabban átalakító –, úgy a proletárforradalom vezére is lényegében különbözik a polgári forradalom vezértípusától. Nem a nagy demagóg, a mindenkit magával ragadó szónok és agitátor, a Dantonok és Kossuth Lajosok fajtájából lesz ennek a forradalomnak igazi vezére, hanem az osztályharc tudományának, a forradalmi dialektikának, a marxizmusnak legmélyebb elméjű művelőjéből. Abból, aki a marxizmus segítségével a napi élet minden eseményét helyesen képes elemezni, értékelni és megítélni, és ennek segítségével a munkásságnak a cselekvés helyes útját megmutatni.

Ámde a helyzet megítélésének és a cselekvés ily módon megszabott irányának helyességéből még nem következik, hogy a proletariátus széles tömegei azonnal megértik, és ennek értelmében cselekszenek is. Az opportunisták a napi és egyéni érdekek rövidlátó és félrevezető előtérbe tolásával évtizedeken át megmérgezték a munkásosztály gondolatait és érzéseit. Hozzászoktatták őket ahhoz, hogy ne a munkásosztály egyetemes osztályérdekének nézőpontjából szemléljék az eseményeket, hanem ki-ki egyéni vagy legfeljebb szűkebb gyári vagy szakmai érdekeltségét vegye elsősorban figyelembe. Ennek segítségével sikerült nekik a proletariátus öntudatát elhomályosítani, forradalmi készségét félrevezetni: a munkásságot kispolgári, opportunista irányba terelni és nevelni.

Ez ellen a kispolgári opportunizmus ellen vívta Rosa Luxemburg élete nehéz harcát. Mint agitátor és mint szervező, mint napi újságíró és mint teoretikus, népgyűléseken, lapokban, kongresszusokon, különböző fegyverekkel, de mindig egyforma erővel harcolt a marxizmus igazi értelmének védelméért: a proletariátus forradalmasításáért. Ez a küzdelem tette naggyá, a proletariátus igazi vértanújává Rosa Luxemburgot és küzdőtársait. Rosa Luxemburgot magát azonban a nagyok legnagyobbikává tette az a tény, hogy nemcsak helyes ösztönnel érezte meg az opportunizmusban rejlő veszedelmeket, hanem mély marxista tudással elemezte a jelen minden eseményét, látnoki hittel látta meg elsőnek a történelem lényegét és mindazt, ami ennek megismeréséből a proletariátus cselekvései számára következik. Ha ma végigtekintünk Rosa Luxemburg élete munkáján, meg kell állapítanunk: minden kérdésben ő látta meg – Nyugat-Európában – elsőnek a történelmi helyzet való mivoltát; ő látta meg először helyesen az imperializmust mint a kapitalizmus utolsó szakaszát és szükségszerű következményeit: a világháborút és a világforradalmat; ő ismerte fel először az imperializmus veszedelmével szemben való egyetlen lehetséges és hatályos fegyvert: a forradalmi tömegmozgalmakat.

A burzsoázia és a proletariátus végső osztályharcának eljötte, ennek az osztályharcnak mikéntje, körülményei, lehetőségei és fegyverei: ez Rosa Luxemburg élete munkájának tartalma. Amikor az európai munkásmozgalom – és legkivált a német – már oly mélyre süllyedt az opportunizmusban, hogy az nemcsak a cselekedetek leplezett elszabotálásában, hanem nyíltan, elméletileg is megnyilvánulhatott, Rosa Luxemburg volt az első, aki a megalkuvás elméletével a proletariátus forradalmának elméletét szegezte szembe. Igaz, Bernsteinnel, a reformizmus elméletének megalkotójával akkor Kautsky is felvette az elméleti harcot. De a kétfajta küzdelmet ég és föld választotta el egymástól. Kautsky ti. rámutatott ugyan Bernstein számos ténybeli és elméleti tévedésére, de öntudatlan gondossággal óvakodott attól, hogy a kérdés velejét érintse. Lényegében mégis „taktikai eltérésnek” minősítette Bernstein elméletét, melyet a párton belül kell és lehet elintézni. Rosa Luxemburg éles és kíméletlen logikával mutatta ki, hogy itt választani kell. Választani kell aközött, hogy szocialista marad-e az ember, vagy sem. Aki, mint Bernstein, azt tanítja, hogy a kapitalizmusban szakadatlanul nő az alkalmazkodási képesség a társadalom fejlődéséhez; hogy ezzel kapcsolatban a gazdasági válságok lehetősége és – ha mégis kitörnek – erejük és jelentőségük egyre csökken; aki szerint a munkásságnak módjában áll a puszta szakszervezeti „küzdelem” segítségével, forradalom nélkül, a termelés megszervezését kezébe kerítenie; aki szerint a társadalom békésen „belenő” a szocializmusba – az megszűnt szocialista lenni, az elhagyta a forradalmi szocializmus elméleti talaját.

Ezt a küzdelmet Rosa Luxemburg még – látszólag – együtt vívta meg Kautskyékkal; azok legfeljebb vitatkozásának „hangját” bírálták, „túlzásaival” nem azonosították magukat, „lényegében” azonban – azt mondták – egyetértenek vele. És a párt hivatalos álláspontja csakugyan Bernstein és a nyílt opportunizmus elítélését jelentette. De amit Bernsteinék itt elvesztettek, megnyerték a gyakorlatban. Hiába mondta ki a német párt, hogy a forradalmi marxizmus álláspontján áll, gyakorlatban minél jobban közeledett a kapitalizmus végső válsága, annál közelebb jött Bernstein álláspontjához, annál opportunistább lett.

Rosa Luxemburg ezzel az opportunizmussal szemben minden területen felvette a küzdelmet – most már egyedül, kevés megértő, forradalmi elvtárstól támogatva (Liebknecht, Mehring, Radek, Zetkin stb., akik közül azonban nem egy hagyta cserben, például Pannekoek, nem értve meg az ő mély álláspontját). És Kautskyék eleinte „semlegesen”, az előkelő „tudományosság” tárgyilagosságával szemlélték Luxemburg törekvéseit – később nyíltan ellene fordultak.

Élete főművének (mely Tőkefelhalmozás címmel 1913-ban jelent meg) tartalma az imperializmusnak mint a kapitalista fejlődés új, végső szakaszának elemzése; visszatérés Marx igazi módszeréhez; kísérlet annak szelleme segítségével megérteni az új idő problémáját, amelyet az opportunisták Marx betűire támaszkodva nem tudtak és nem akartak meglátni. A tőke akkumulációjának kérdése ti. a kapitalizmus fejlődésének életkérdése. Akkumulálni annyi, mint a kapitalista osztály évenként termelt haszna egy részének a segélyével a kapitalista termelést megnagyobbítani. Ez a rész annyi, amennyi marad, ha a kapitalista osztály egyévi egész hasznából levonjuk azt, amit a maga szükségleteire elfogyaszt. A többivel az üzemét nagyobbítja, bővíti. Az akkumuláció tehát a tőkések fogyasztásán túlmenő profit gazdasági értékesítésének kérdése. Annak a kérdése, hogy az ilyen módon megnagyobbodó termelésben előállított árukat ki fogja megvenni. Minden józan munkás számára azonnal világos a Rosa Luxemburg elmélete: a tőke akkumulációjából szükségszerűen következik a tőkének az a törekvése, hogy a piacot szakadatlanul és korlátlanul ki akarja terjeszteni. Mivel a belső piac felvevőképessége korlátolt, a tőke világméretekben való terjeszkedésre kényszerül (imperializmus). Mivel azonban előbb-utóbb be kell következnie egy olyan állapotnak, amikor az összes gyarmatok és érdekszférák az egyes imperialista-kapitalista érdekcsoportok biztos tulajdonában vannak, létre kell jönnie eme csoportok egymás között való élet-halál harcának: a világháborúnak. A háború végső oka abban rejlik, hogy minden egyes imperialista-kapitalista csoport a másik rovására akar kitérni a számára végzetes válság elől; az elől, hogy a növekvő kapitalista termelés számára nincs elég nagy piaca. Mivel pedig a világháború csak kísérlet kitérni e végzetes válság elől, és semmiképpen sem oldja meg magát a válságot, legfeljebb újabb világháborúk csíráit hinti el, a világháború szükségképpen a kapitalizmus végső válsága és így a világforradalom felé kell hogy vezessen.

Ez ellen a napnál világosabb megállapítás ellen az opportunizmus „tudománya” oly éles és elkeseredett harcot hirdetett, melynek nincs párja a szocialista gondolat történelmében. Otto Bauerral és Hilferdinggel élükön az opportunizmus összes kiválóságai „tudományos” érvekkel, gúnyolódással, statisztikai anyaggal igyekeztek bizonyítani, hogy Rosa Luxemburg nemcsak hogy téved – hanem problémát lát ott, ahol nincs is probléma. A tőke akkumulációjának kérdése szerintük nem kérdés: a tőke maga teremti meg a maga piacát. Az imperializmus „múló kilengés”, a válságok „átmeneti” jellegűek, a kapitalizmus – gazdasági szempontból – akár örök életű is lehet. Legalább bizonyos, hogy nem maga ássa meg korlátlan, mindent forradalmasító fejlődésével a maga sírját.

Minden osztályharcelméletnek a gyakorlat a legigazibb mértéke. Ahogy az opportunisták éveken át nem akarták tudomásul venni az imperializmus létezését és vele a világháború szükségszerű közeledtét, úgy a világháború kitörésekor nem voltak hajlandók ebben a világválság megindultát meglátni és legkevésbé ennek következményeit cselekvésük számára levonni. A háborút csakúgy, mint az imperializmust, epizódnak tekintették, melynek elmúlta után visszatér a „normális” állapot: a szakszervezeti küzdelem, a parlamenti választások, a nemzetközi kongresszusok ideje. Természetes, hogy ilyen körülmények között az opportunisták Internacionáléja összeomlott. Ők ezt is epizódnak tekintették. „Az Internacionálé a béke eszköze, nem a háborúé” – mondta a fő bölcs, Kautsky.

Rosa Luxemburg elméleti és gyakorlati küzdelme az opportunizmus ellen itt aratta legnehezebb és legragyogóbb diadalát. Bár a háború legnagyobb részét börtönben töltötte, mégis ő volt az, aki Mehringgel, Liebknechttel, Jogichesszel együtt megszervezte a földalatti háborúellenes küzdelmet. Mehringgel együtt megalapították az Internationale című folyóiratot; később, a megnagyobbodott csoporttal, illegálisan kiadták a híres Spartakus-leveleket, megteremtették a Spartakus-szövetséget. Ő volt az, aki az első napokban ingadozó Liebknechtet a helyes útra vitte, az ő elméleti tisztánlátásának köszönhető, hogy a háborúellenes küzdelem legnagyobb hősének ingadozása szinte csak napokig tartott. Ő vetette meg az egész küzdelem elméleti alapjait is. A szociáldemokrácia válsága című, gyönyörű röpiratában újból nagyszabású képét adja az imperializmus fejlődésének, a háború világtörténeti jelentőségének, a proletariátus kötelességének saját hivatásával szemben, mely kötelezettséget a szociáldemokrácia nem tudta és nem akarta teljesíteni. És követelte, hogy teremtsék meg a proletariátus küzdelmének a világkapitalizmussal szemben szükséges fegyverét: az új, forradalmi Internacionálét.

Mert Rosa Luxemburg az elmélet mellett sohasem felejtette el a gyakorlatot. Ahogy a legmélyebb és legigazibb elmélet az ő számára csak annyiban volt értékes, amennyiben a proletariátus előtt a cselekvés új útjait mutatta, úgy a kritika is csak eszköz volt neki pozitív harci eszközök feltárására. Rosa Luxemburg a forradalom közeledtét ugyanazzal a látnoki éleslátással figyelte, mint a felvonuló világháború veszedelmét. Az 1905–1907-es orosz forradalom egy időre felriasztotta elméleti tunyaságából az európai szociáldemokráciát. Az orosz forradalom hatása alatt még a centrum, Kautskyék is azt hitték, hogy a forradalmak korszaka eljött, és elemzés tárgyává tették annak ott, először nagy stílusban megnyilvánuló harci eszközét: a tömegsztrájkot.

Ámde mint a nyílt és leplezett opportunizmus minden elmélete, ez is hamis pontokról indult el, hogy hamis eredményekhez, a nem-cselekvéshez fusson. Rosa Luxemburg itt is élesen felismerte a kiindulási pont helytelenségét. Az opportunisták két árnyalata ti. azon vitatkozott: vajon helyes-e és mikor helyes igénybe venni a tömegsztrájkot mint harci eszközt? Rosa Luxemburg ezzel szemben megállapította, hogy a kérdés helytelenül van feltéve. Mert nem arról van szó, hogy akarjuk-e és mikor akarjuk a tömegsztrájkot (vagyis végső fokon: a forradalmat), hanem arról, hogy a gazdasági fejlődés következtében szükségszerűen létrejött tömegsztrájk tényével szemben milyen álláspontot foglalunk el, hogyan vezetjük a tömegsztrájkot a proletárforradalom irányába.

Ezzel gyökeresen megváltozik az organizáció kérdésében elfoglalt álláspont. A régi szociáldemokrata felfogás szerint az organizáció előfeltétele a forradalomnak: csak akkor lehet forradalomra gondolni, ha a munkásság annyira meg van szervezve, hogy ezt eredményesen keresztülviheti. Ezzel a felfogással szemben teljesen helytálló Engels kritikája az anarchista tömegsztrájkelméletről, mely szerint vagy a politikai viszonyok nem engedik meg ezt a tökéletes organizációt kifejlődni, akkor a tömegsztrájk lehetetlen, vagy megengedik, és akkor a proletariátus hatalma oly nagy, hogy a tömegsztrájk feleslegessé válik. Rosa Luxemburg mindenekelőtt szakít a tömegsztrájk merev, mechanikus felfogásával, mintha az egy egyszeri, jól előkészített, puccsszerű akció volna a politikai hatalom tudatos megragadására vagy valamely más politikai cél elérésére. Bő történelmi anyaggal kimutatja, hogy a tömegsztrájk folyamat. Nem eszköze a forradalomnak, hanem maga a forradalom. Nem puszta felhasználása a munkásosztály gazdasági hatalmának bizonyos politikai célok kivívására, hanem a gazdasági és a politikai harc elválaszthatatlan egysége. Fogalmilag elválaszthatatlanul csap át ilyenkor a bérmozgalom a politikai harcba. Sőt, a forradalmi idők jelenlétét éppen ez az elválaszthatatlan egység jellemzi. Ennek megfelelően a szervezés nem előfeltétele, hanem következménye a tömegsztrájknak, a forradalomnak. A Kommunista kiáltvány szavainak: hogy a proletariátus a forradalomban szerveződik osztállyá, az orosz forradalom világos bizonyságát adta. Annál is inkább, mivel a proletariátus mint osztály távolról sem azonos azokkal a munkásarisztokrata rétegekkel, melyeknek megszervezését az opportunizmus egyetlen vagy legalábbis legfőbb céljának tekinti. Minden országban – nemcsak a „hátramaradt” Oroszországban – széles rétegei vannak a proletariátusnak, Luxemburg Németországot illetőleg a bányászokat, a textilmunkásokat, a földmunkásokat sorolja fel, akiknek megszervezése csak forradalomban, csak forradalmi úton lehetséges. És ezek a „hátramaradt”, végsőkig kiszipolyozott rétegek a forradalomban, éppen mert ők igazán csak láncaikat veszíthetik el, a forradalomnak legalább olyan megbízható harcosaivá válnak, mint a szakszervezetek régi büszkeségei.

Ezzel pedig új megvilágításba kerül a párt szerepe a forradalomban. Rosa Luxemburg elutasítja azt az álláspontot, mely különböző érvelések, különböző célok mellett közös az opportunistáknál és a puccsistáknál; mely szerint a párt szerepe a forradalom „megcsinálása”. De azáltal, hogy a forradalmi tömegsztrájkot mint a gazdasági fejlődés következtében létrejövő elementáris kitörést írja le, nem tagadja a párt jelentőségét. Sőt, ellenkezőleg. Ő az első – az oroszok kivételével –, aki a párt igazi szerepét a forradalomban: a spontánul létrejött tömegmozgalmak vezetését és irányítását felismeri és helyesen beállítja.

Ezzel a helyes felismeréssel Rosa Luxemburg visszatér az osztályharc tudományának ősforrásához, melyet az opportunista áltudomány hínárja oly sokáig eltakart: Marxhoz. Marx már az ötvenes évek elején élesen megállapítja a proletárforradalom lényegét, szemben a polgári forradalommal. És Rosa Luxemburg, az önálló, zseniális és hű tanítvány, követi őt annak a megállapításában, hogy a proletárforradalom nem végződhetik az államhatalom egyszeri, szerencsés és sikeres megragadásával, hanem hosszú, fájdalmas, visszaesésekben gazdag folyamat. Az opportunista aggodalmaskodással szemben, hogy a proletariátus forradalma túl korán jön, és nem találja „érett” állapotban a gazdasági viszonyokat és a proletariátust, már a kilencvenes években kimutatja, hogy a forradalom gazdaságilag nem is jöhet túl korán, mert a proletariátus forradalmi erejének puszta ténye már következménye a gazdasági viszonyok érettségének. A hatalom megtartásának szempontjából viszont túl korán kell jönnie a forradalomnak. Mert a forradalmi érettséget csak a forradalmi cselekvéssel, csak a forradalomban magában szerezheti meg a proletariátus.

Rosa Luxemburg, a forradalom fanatikusa, fanatikusan tisztán látó, minden illúziótól mentes forradalmár volt. Amikor 1918 novemberében kinyíltak előtte a börtönajtók, amikor lázongó tömegek kezdtek szerveződni a Spartakus zászlaja alá, Rosa Luxemburg egy pillanatra sem becsülte túl a német forradalom akkori fejlettségét. Tudta jól, hogy a német proletariátus széles tömegei még nincsenek igazán forradalmasítva, hogy a politikai (a polgári) forradalom még csak kezd átlendülni a gazdasági (a proletár-) forradalomba. Tudta jól, hogy a Noske által kiprovokált januári felkelésnek vereséggel kell végződnie, hogy ez az összecsapás csak az első előőrsharcot jelenti a német forradalom számára. De amikor az osztálytudatos proletárok harcba indultak, Rosa Luxemburg tudta, hogy az igazi vezérnek a tömegek között a helye. Tudatában az akkori harc kilátástalanságának, de éppen olyan biztos tudatában az eljövendő végső győzelemnek, mint igazi hős és vértanú esett el Noske zsoldosainak kezétől.

I.

A nemzetközi szocializmus szinte minden írása és nyilatkozata a tömegsztrájk kérdésében az orosz forradalom idejéből származik, amely e harci eszköz nagyobb szabású alkalmazásának első történelmi kísérlete volt. Ez magyarázza azt is, hogy nagyrészt elavultak. Felfogásukat lényegében ugyanaz az álláspont jellemzi, mint Friedrich Engelsét, aki 1873-ban a bakunyinisták spanyolországi forradalomcsinálását bírálva ezt írta:

„Az általános sztrájk a bakunyinista programban az a rugó, amely a szociális forradalmat megindítja. Egy szép napon egy ország vagy akár az egész világ valamennyi üzemének valamennyi munkása abbahagyja a munkát, és legfeljebb négy hét alatt rákényszeríti a vagyonos osztályokat, hogy vagy beadják a derekukat, vagy lecsapjanak a munkásokra, ami azután feljogosítja a munkásokat arra, hogy védekezzenek és az alkalmat felhasználva az egész régi társadalmat halomra döntsék. Ez a javaslat korántsem új; a francia és nyomukban a belga szocialisták 1848 óta sokat lovagoltak ezen a parádés ménen, amely egyébként eredetileg angol fajta. Amikor az angol munkások körében a chartizmus az 1837-es válságot követően megint gyors és heves fejlődésnek indult, már 1839-ben hirdették a „szent hónap”-ot, az országos méretű munkabeszüntetést (lásd Engels: „Lage des arbeitenden Klasse”, második kiadás, 234. o.{2}), s ez olyan visszhangra talált, hogy Észak-Anglia gyári munkásai 1842 júliusában kísérletet tettek ennek megvalósítására. – Az Alliance 1873. szeptember 1-i genfi kongresszusán is nagy szerepet játszott az általános sztrájk, de mindenki elismerte, hogy ehhez a munkásosztály teljes szervezettsége és teli pénztár szükséges. S éppen itt a bökkenő. Egyfelől a kormányok – különösen ha politikai tartózkodással felbátorítják őket – sohasem fogják eltűrni, hogy a munkásoknak akár a szervezete, akár a pénztára valaha is idáig jusson; másfelől pedig a politikai események és az uralkodó osztályoknak a túlkapásai jóval előbb meghozzák majd a munkások felszabadulását, mintsem a proletariátus eljutna odáig, hogy megteremtse magának ezt az ideális szervezetet és ezt a kolosszális tartalékalapot. Ha viszont ezt sikerülne megteremtenie, célja eléréséhez nem volna már szüksége az általános sztrájk kerülő útjára.”{3}

A következő évtizedekben ezek az érvek határozták meg a nemzetközi szociáldemokrácia állásfoglalásait a tömegsztrájk kérdésében. Teljesen az általános sztrájk anarchista elméletére voltak szabva, vagyis az általános sztrájk mint a társadalmi forradalomhoz vezető eszköz elméletére, szemben a munkásosztály mindennapi politikai küzdelmével, és a következő egyszerű dilemmában merültek ki: az összproletariátus vagy nem rendelkezik még erős szervezetekkel és tartalékokkal, és akkor nem képes az általános sztrájk megvalósítására, vagy már elég erősen szervezett, és akkor nincs szüksége az általános sztrájkra. Ez az érvelés mindenesetre olyan egyszerű és első látásra olyan kikezdhetetlen, hogy negyedszázadon át kiválóan szolgálta a modern munkásmozgalmat észszerű fegyverként az anarchista rögeszmék ellen, illetve eszközként a politikai küzdelem eszméjének terjesztéséhez a munkásság legszélesebb köreiben. A munkásmozgalom nagyszerű fejlődése a modern országokban az utóbbi 25 év folyamán fényes bizonyítéka a politikai küzdelem a bakunyinizmussal szemben Marx és Engels által szorgalmazott taktikájának, hiszen a német szociáldemokrácia jelenlegi hatalma és élenjáró szerepe az egész nemzetközi munkásmozgalomban nem csekély mértékben e taktika következetes és határozott alkalmazásának közvetlen eredménye.

Az orosz forradalom azonban a fenti érvelés alapvető felülvizsgálatát tette szükségessé. Az osztályharcok történelmében először a tömegsztrájk és – amint lentebb ki fogjuk fejteni – az általános sztrájk eszméjének nagyszerű megvalósításával szolgált, és ezzel a munkásmozgalom fejlődésének új korszakát nyitotta meg. Természetesen ebből nem következik, hogy a politikai küzdelem Marx és Engels által javasolt taktikája vagy az anarchizmus általuk adott kritikája téves lett volna. Ellenkezőleg, ugyanazok a gondolatok, ugyanazok a módszerek, amelyek a marxi–engelsi taktikának és a német szociáldemokrácia mostanáig folytatott gyakorlatának alapjául szolgáltak, szülték meg most az orosz forradalomban az osztályharc egészen új mozzanatait és feltételeit. Az orosz forradalom, ugyanaz a forradalom, amely az első történelmi kísérlet a tömegsztrájk alkalmazására, nemcsak hogy nem menti meg az anarchizmus becsületét, hanem annak egyenesen történelmi felszámolását jelenti. Ennek a szellemi irányzatnak a szomorú jelenlétét, amelyre az utóbbi évtizedek német szociáldemokráciájának hatalmas fejlődése ítélte, bizonyos mértékig a parlamentáris korszak kizárólagos uralma és hosszú tartama magyarázhatja. Egy egészében „megszabadulásra” és „közvetlen cselekvésre” szabott, a kapára-kaszára kapott „forradalmi” irányzat azonban csak időlegesen sorvadhatott el a parlamentáris hétköznapok szélcsendjében, hogy aztán a közvetlen, nyílt harci szakaszban, egy utcai forradalomban életre keljen és megmutassa erejét. Annál is inkább, mert Oroszország kiváltképpen alkalmasnak látszott arra, hogy az anarchizmus hőstetteinek kísérleti terepe legyen. Egy olyan ország, ahol a proletariátus semmiféle politikai joggal nem rendelkezik, és szervezetei rendkívül gyengék, ahol az egymástól eltérő, átláthatatlanul kusza érdekek által vezérelt, alacsony műveltségű néprétegek tarka összevisszasága és hozzá az erőszak alkalmazásának legvégletesebb bestialitása – mindezt mintha arra teremtették volna, hogy az anarchizmust hirtelen, még ha rövid időre is, hatalomra juttassák. Végül is Oroszország volt az anarchizmus történelmi szülőhelye. Csakhogy Bakunyin hazája egyszersmind tanai sírhelyévé vált. Nemcsak hogy nem álltak és állnak az anarchisták a tömegsztrájkmozgalom élén; nemcsak hogy a forradalmi cselekvés és a tömegsztrájkok egész politikai irányítása van szociáldemokrata szervezetek kezében, amelyeket az anarchisták mint „polgári pártokat” vadul támadnak, vagy részben olyan, többé-kevésbé a szociáldemokrácia befolyása alatt álló és hozzájuk közeledő szocialista szervezetek kezében, mint a „szociálforradalmárok” terrorista pártja – az anarchisták komoly politikai irányzatként egyáltalán nem is léteznek az orosz forradalomban. Csupán egy különösen nehéz körülményekkel rendelkező litván kisvárosban – a munkásosztály tarka nemzeti összevisszasága, a szétforgácsolt kisüzemek túlsúlya, nagyon mélyre süllyedt proletariátus –, Białystokban van a hét vagy nyolc különböző forradalmi csoport között egy maroknyi kialakulatlan „anarchista”, akik a munkásság zavarodottságának köszönhetik erejüket, és végül Moszkvában és még két vagy három városban található egy-egy maroknyi ebből a fajtából. És eltekintve most ettől a néhány „forradalmi” csoporttól, mi az anarchizmus voltaképpeni szerepe az orosz forradalomban? A közönséges lopás és fosztogatás jogcímévé vált; a magánszemélyek rovására elkövetett számtalan lopást és fosztogatást, ami minden reményvesztett időszakban, a forradalom pillanatnyi defenzívájában zavaros hullámként a felszínre tör, az „anarchokommunizmus” cégére alatt hajtják végre. Az anarchizmus az orosz forradalomban nem a harcoló proletariátus elmélete, hanem a forradalom csatahajójának farvizén cáparajként nyüzsgő ellenforradalmi lumpenproletariátus ideológiai jogcíme. És ezzel véget is ér az anarchizmus történelmi pályafutása.

Másfelől a megvalósult tömegsztrájk nem arra szolgál, hogy a munkásosztály politikai küzdelmét és különösen a parlamentarizmust megkerülve egyszer csak a társadalmi forradalomba vessék magukat, hanem arra, hogy a napi politikai küzdelem és különösen a parlamentarizmus feltételeit előzetesen megteremtse a proletariátus számára. A forradalmi küzdelmet Oroszországban, amelyben a tömegsztrájkot a legfőbb fegyverként használják, a dolgozó nép és elsősorban a proletariátus éppen ugyanazokért a politikai jogokért és feltételekért folytatja, amelyek szükségességét és jelentőségét a munkásosztály emancipációs küzdelmében Marx és Engels előbb kimutatta, majd az anarchizmussal szemben az Internacionáléban teljes erővel védelmezte. Így vezetett oda a történelmi dialektika, a szikla, amelyen a marxi szocializmus egész tana nyugszik, hogy az anarchizmus, amellyel a tömegsztrájk gondolata elválaszthatatlanul összekapcsolódott, ma egyenesen ellentétbe került magával a tömegsztrájk gyakorlatával, miközben a tömegsztrájk, amelyre mint a proletariátus politikai cselekvésének ellentétére hivatkoztak, ma, éppen ellenkezőleg, a politikai jogokért folyó politikai küzdelem leghatásosabb fegyvereként jelenik meg. Ha tehát az orosz forradalom a marxizmus régi álláspontjának alapvető újragondolását tette is szükségessé a tömegsztrájkot illetően, akkor ennek során megint csak a marxizmus az, amelynek általános módszerei és szempontjai új alakban győzelmet aratnak. A mór szerelme csak a mór kezétől halhat meg.{4}

{1} Lukács György írása először 1921-ben jelent meg a bécsi Arbeiter-Buchhandlung magyar nyelvű kiadásának előszavaként. Ezúton szeretnénk köszönetet mondani Székely Máriának és a Lukács Archívum Nemzetközi Alapítványnak a szöveg publikálásában nyújtott segítségért. (A szerk.)

{2} Friedrich Engels: „A munkásosztály helyzete Angliában. Személyes megfigyelések és forrásmunkák alapján”. MEM 2. 416.

{3} Friedrich Engels: „A bakunyinisták munkában. Emlékirat az 1873. évi spanyolországi felkelésről”. MEM 18. 453–454.

{4} Utalás Shakespeare Othello c. tragédiájára. (A ford.)