EDITH EVA EGER

AZ AJÁNDÉK

14 ÉLETMENTŐ LECKE

Fordította

Mesterházi Mónika és Bíró Júlia

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Edith Eger: The Gift. 12 Lessons to Save Your Life

by Scribner, An Imprint of Simon & Schuster, Inc.,
New York, 2020.

Copyright © 2020 by Dr. Edith Eva Eger

Hungarian edition © Open Books, 2021, 2022

Hungarian translation © Mesterházi Mónika, 2020;
Bíró Júlia, 2021, 2022 (13. és 14. fejezet)

Az Open Books gondozásában
a szerzőtől megjelent

A döntés

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-027-9

A klienseimnek. Önök a tanáraim. Önök adtak bátorságot, hogy visszatérjek Auschwitzba, és elkezdjem az utamat a megbocsátás és a szabadság felé. Önök inspirálnak az őszinteségükkel és a bátorságukkal.

Tartalom

Bevezetés: KINYITNI A TUDATUNK BÖRTÖNÉT
Egy haláltáborban tanultam meg élni

1. fejezet: ÉS MOST?
Az áldozatlét börtöne

2. fejezet: AUSCHWITZBAN NEM VOLT PROZAC
Az elkerülés börtöne

3. fejezet: MINDEN MÁS KAPCSOLAT VÉGET ÉR
Az önfeladás börtöne

4. fejezet: EGY FENÉK, KÉT SZÉK
A titkok börtöne

5. fejezet: SENKI NEM UTASÍT VISSZA, CSAK TE MAGADAT
A bűntudat és a szégyen börtöne

6. fejezet: AMI NEM TÖRTÉNT MEG
A feldolgozatlan gyász börtöne

7. fejezet: NEM KELL BIZONYGATNI
A merevség börtöne

8. fejezet: LENNÉL ÖNMAGAD HÁZASTÁRSA?
A neheztelés börtöne

9. fejezet: FEJLŐDSZ VAGY FOROGSZ?
A bénító félelem börtöne

10. fejezet: A BELSŐ NÁCI
Az ítélkezés börtöne

11. fejezet: HA A MÁT TÚLÉLEM, HOLNAP SZABAD LESZEK
A reménytelenség börtöne

12. fejezet: NINCS MEGBOCSÁTÁS HARAG NÉLKÜL
A meg nem bocsátás börtöne

13. fejezet: AZ IDŐ AJÁNDÉKA

14. fejezet: AZ ÉTEL AJÁNDÉKA

Befejezés: AZ AJÁNDÉK

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Bevezetés

KINYITNI A TUDATUNK BÖRTÖNÉT

Egy haláltáborban tanultam meg élni

1944 tavaszán tizenhat éves voltam, és a szüleimmel meg a két nővéremmel Kassán éltünk, Magyarországon. Mindenfelől a háború és az előítélet jelei vettek körül minket. A sárga csillag a kabátunkra tűzve. A magyar nácik – a nyilasok –, akik elfoglalták a régi lakásunkat. A hírek a frontokról és az Európa-szerte terjedő német megszállásról. A szüleim riadt pillantásai az ebédlőasztalnál. A szörnyű nap, amikor kitettek az olimpiai tornászcsapatomból, mert zsidó vagyok. De engem akkoriban a szokásos boldog kamaszizgalmak kötöttek le. Szerelmes voltam Erikbe, az első barátomba, a magas, intelligens fiúba, akit egy olvasókörben ismertem meg. Az első csókunk járt a fejemben, és az új kék selyemruhámban gyönyörködtem, amit apám nekem tervezett. Észrevettem, hogy fejlődök a balett- és gimnasztikai stúdióban, és tréfálkoztam Magdával, a gyönyörű nagyobb nővéremmel, és Klárával, aki a budapesti Konzervatórium hegedű tanszakára járt.

Aztán minden megváltozott.

Egy hideg áprilisi hajnalban a kassai zsidókat összegyűjtötték, és bezárták egy régi téglagyárba a város peremén. Pár héttel később Magdát, a szüleimet és engem felszállítottak egy marhavagonra, és elindítottak Auschwitzba. A szüleimet az érkezésünk napján megölték a gázkamrákban.

Auschwitzban az első éjszakán arra kényszerítettek, hogy táncoljak Josef Mengele SS-tiszt, a Halál Angyala előtt, aki a frissen érkezetteket szelektálta aznap a rámpán, és anyámat a halálba küldte. „Táncolj nekem!” – parancsolta, én meg ott álltam a barakk hideg betonján, halálra dermedve. A tábori zenekar odakint rázendített a Kék Duna keringőre. Eszembe jutott anyám tanácsa: Senki el nem veheti tőled, amit a fejedbe raksz – behunytam a szemem, és visszavonultam a belső világomba. A tudatomban már nem voltam haláltáborba zárva, nem fáztam, nem éheztem, nem hasított szét a veszteség. A budapesti Operaház színpadán álltam, és Júlia szerepét táncoltam Csajkovszkij balettjében. Ebből a belső menedékből kényszerítettem a karomat, hogy felemelkedjen, és a lábamat, hogy pörögjön. Összeszedtem minden erőmet, hogy táncoljak az életemért.

Auschwitzban minden pillanat a földi pokol volt. De Auschwitz volt a legjobb iskolám is. A veszteségnek, a kínzásnak, az éhezésnek és a halál állandó fenyegetésének kiszolgáltatva a túlélés és a szabadság olyan eszközeit fedeztem fel, amelyeket azóta is mindennap használok a klinikai pszichológiai gyakorlatomban, ahogy a magánéletemben is.

Most, amikor 2019 őszén ezt a bevezetőt írom, kilencvenkét éves vagyok. 1978-ban doktoráltam klinikai pszichológiából, és több mint negyven éve kezelem a klienseimet terápiás környezetben. Foglalkoztam háborús veteránokkal és szexuális bántalmazás túlélőivel; diákokkal, város- és vállalatvezetőkkel; olyan emberekkel, akik a függőség problémájával vagy szorongással és depresszióval küzdöttek; házastársakkal, akik a nehezteléssel kínlódtak, vagy akik az intimitást szerették volna újra fellobbantani; szülőkkel és gyerekekkel, akik tanulják, hogyan éljenek együtt, és olyanokkal is, akik felfedezik, hogyan éljenek külön. Pszichológusként, anyaként, nagymamaként és dédnagymamaként, a magam és mások viselkedésének megfigyelőjeként, Auschwitz-túlélőként azért állok itt, hogy elmondjam: a legrosszabb börtön nem az, ahova a nácik zártak. A legrosszabb börtön az, amit önmagam köré építettem.

Bár az életünk valószínűleg nagyon különböző, talán érted, mire gondolok. Sokan éljük át, hogy a tudatunkba vagyunk zárva. Amit gondolunk és hiszünk, meghatározza, és gyakran korlátozza az érzéseinket, a tetteinket, és hogy mit tartunk lehetségesnek. A munkám során felfedeztem, hogy miközben a bebörtönző hiteink egyénien jelennek meg és játszódnak le, néhány közös mentális börtön is hozzáad a szenvedéshez. Ez a könyv gyakorlati útmutatást kínál, hogy segítsen megnevezni a mentális börtöneinket, és kifejleszteni az eszközöket, amelyek ahhoz szükségesek, hogy szabadok lehessünk.

A szabadság alapja az erő, hogy dönteni tudunk. A háború utolsó hónapjaiban nagyon kevés választási lehetőségem volt, és megszökni sem tudtam. A magyar zsidók az utolsók közt voltak Európában, akiket a haláltáborokba deportáltak, és az Auschwitzban töltött nyolc hónap után, mielőtt az orosz hadsereg legyőzte Németországot, a nővéremet, engem és száz más rabot evakuáltak Auschwitzból, és Lengyelországból Németországon át gyalog Ausztriába indítottak. Útközben különféle gyárakban kényszermunkát végeztünk, és vonatkocsik tetején utazva német lőszert szállítottunk, a testünk élő pajzsként védte a rakományt a brit bombák elől. (A britek ettől függetlenül bombázták a vasutat.)

Amire a nővéremmel 1945 májusában felszabadultunk Gunskirchenben, egy ausztriai koncentrációs táborban – alig egy évvel azután, hogy foglyul ejtettek minket –, meghaltak a szüleim és szinte mindenki más is, akit ismertem. A hátam beleroppant az állandó fizikai bántalmazásba. Éheztem, sebek borítottak, és alig tudtam megmozdulni, ahogy ott feküdtem egy halom hulla közt; olyanok közt, akik hozzám hasonlóan betegek voltak és éheztek, és a testük nem bírta tovább. Nem tudtam meg nem történtté tenni, amit velem tettek. Nem tőlem függött, hány embert löktek a nácik a marhavagonokba és a krematóriumokba, hogy még a háború vége előtt annyi zsidót és „nemkívánatos személyt” semmisíthessenek meg, amennyit lehet. Nem tudtam változtatni a táborokban meghalt több mint hatmillió ártatlan ember szisztematikus dehumanizálásán és lemészárlásán. Csak annyit tehettem, hogy eldöntöttem, hogyan válaszolok a rémületre és a reménytelenségre. Valahogy volt erőm a reményt választani.

De Auschwitz túlélése csak az első része volt a szabadsághoz vezető utamnak. Évtizedekig maradtam a múlt foglya. A felszínen megvoltam, túltettem magam a traumán, továbbléptem. Hozzámentem Bélához, egy tehetős prešovi család fiához, aki a háború alatt partizán volt, Szlovákia erdős hegységeiben a nácik ellen harcolt. Anya lettem, elmenekültem az európai kommunisták elől, bevándoroltam Amerikába, szinte a semmiből éltem, kiemelkedtem a szegénységből, és negyvenéves fejjel egyetemre jártam. Középiskolai tanár lettem, aztán visszatértem az iskolába, beiratkoztam mesterképzésre neveléslélektanból, és doktoráltam klinikai pszichológiából. Már az egyetemi képzésem vége felé, mikor a mások gyógyításának elkötelezett híve voltam, és a klinikai gyakorlatomban a legkeményebb esetekkel bíztak meg – és még mindig bujkáltam: menekültem a múlttól, tagadtam a gyászt és a traumát, bagatellizáltam, megjátszottam magam, próbáltam másoknak megfelelni, és tökéletesen végezni a dolgom, és Bélát okoltam a krónikus neheztelésemért és csalódásomért, és úgy kergettem a sikereket, mintha mindenért kárpótolnának, amit elveszítettem.

Egy nap megérkeztem a texasi Fort Blissbe, a William Beaumont Katonai Egészségügyi Központba, ahol egy nagy presztízsű klinikai szakmai gyakorlatot vezettem, és felvettem a fehér köpenyem meg a kitűzőm: Dr. Eger, Pszichiátria Tanszék. De a szavak egy pillanatra elhomályosultak, és mintha az állt volna ott: Dr. Eger, imposztor. Akkor értettem meg, hogy nem támogathatok másokat a gyógyulásban, amíg magamat meg nem gyógyítottam.

Terapeutaként a megközelítésem eklektikus és ösztönös: a belátásorientált és kognitív irányultságú elméletek és gyakorlatok ötvözete. Döntésterápiának nevezem, mivel a szabadság alapvetően a döntésről szól. Miközben a szenvedés elkerülhetetlen és egyetemes, mindig meg tudjuk választani, hogyan válaszoljunk, és arra törekszem, hogy hangsúlyozzam és hadba fogjam a klienseim erejét a döntésre – hogy pozitív változásokat teremtsenek az életükben.

A munkám négy pszichológiai alapelvre épül:

Először, Martin Seligman és a pozitív pszichológia alapján, a „tanult tehetetlenség” elvére – hogy akkor szenvedünk a leginkább, amikor azt hisszük, hogy nincs hatásunk a saját életünkre: bármit teszünk, semmi nem javít az eredményen. Akkor teljesedünk ki, amikor munkára fogjuk a „tanult optimizmust” – az erőt, lendületet és képességet, hogy értelmet és irányt adjunk az életünknek.

Másodszor, a kognitív-behaviorista terápia alapján, annak megértésére, hogy az érzéseinket és a viselkedésünket a gondolataink teremtik meg. A káros, diszfunkcionális vagy önsorsrontó viselkedés megváltoztatásához a gondolatainkon változtatunk; a negatív meggyőződéseinket felváltjuk azokkal, amelyek a gyarapodásunkat szolgálják és támogatják.

Harmadszor, egyik legbefolyásosabb mentorom, Carl Rogers véleménye alapján, a feltétel nélküli pozitív énkép fontosságára. A szenvedéseink nagy része abból a tévképzetünkből ered, hogy nem lehetünk egyszerre szeretetre méltóak és valódiak: ahhoz, hogy mások elfogadjanak és elismerjenek, meg kell tagadnunk, vagy el kell rejtenünk az igazi énünket. A munkám során a feltétel nélküli szeretetet kívánom kiterjeszteni a klienseimre, és afelé terelni őket, hogy felfedezzék, akkor válunk szabaddá, ha nem viselünk hamis álarcot, és nem mások által előírt szerepeket játszunk, és elvárásokat teljesítünk, hanem önmagunkat kezdjük feltétel nélkül szeretni.

Végül annak a megértéséből indulok ki a munkámban, szeretett mentorommal, barátommal és Auschwitz-túlélő társammal, Viktor Frankllal egyetértésben, hogy a legrosszabb élményeink lehetnek a legjobb tanítóink, előre nem látható felfedezéseket katalizálhatnak, és megnyithatnak bennünket új lehetőségek és perspektívák előtt. A gyógyítás, a beteljesülés és a szabadság abból a képességünkből ered, hogy meg tudjuk választani, miként válaszoljunk mindarra, amit az élet hoz, és mindannak, amit megtapasztalunk, jelentést adjunk, és belőle célt nyerjünk – különösképpen a szenvedésünkből.

A szabadságot egész életünkben gyakoroljuk – olyan döntés, amit naponta újra meg újra meg kell hoznunk. Végül a szabadsághoz remény is kell, amit kétféleképpen definiálok: egyrészt annak tudatosítása, hogy a szenvedés, bármilyen rettenetes is, átmeneti, másrészt a kíváncsiság, hogy felfedezzük, mi történik aztán. A remény lehetővé teszi számunkra, hogy a múlt helyett a jelenben éljünk, és kinyissuk mentális börtönünk kapuit.

Háromnegyed századdal a felszabadulás után még mindig vannak rémálmaim. Emlékbetörésektől szenvedek. Halálom napjáig gyászolni fogom a szüleim elvesztését, akiknek nem adatott meg, hogy lássák, hogy négy generáció emelkedik ki a hamvaikból. A rettenet ma is velem van. Abban nincs szabadság, ha kicsinyíteném, ami történt, vagy ha próbálnám elfelejteni.

De emlékezni és tiszteletben tartani nagyon más, mint beleragadni a múlt iránti bűntudatba, szégyenbe, neheztelésbe és félelembe. Szembe tudok nézni azzal, ami történt, és emlékezni tudok, hogy a veszteségeim ellenére soha nem adtam fel, hogy a szeretetet és a reményt válasszam. Számomra az, hogy annyi szenvedés és erőtlenség közepén mégis dönteni tudtam, igazi ajándék, ami az Auschwitzban töltött időből ered.

Talán helytelennek tűnik ajándéknak nevezni olyasmit, ami egy haláltábor eredménye. Hogy származhat bármi jó a pokolból? Az állandó félelem, hogy kiemelnek a sorból vagy bármikor kirángathatnak a barakkból, és a gázkamrába lökhetnek, a sötét füst, ami a kéményekből szállt, meggyőzően emlékeztetett mindarra, amit elvesztettem, és még elveszíthettem. Nem volt hatalmam az értelmetlen, gyötrelmes körülmények fölött. De arra tudtam összpontosítani, amit a fejemben tartottam. Válaszolni tudtam, nem pusztán reagálni. Auschwitz lehetőséget biztosított, hogy felfedezzem magamban az erőt és a döntésképességet. Megtanultam önmagam olyan részeire támaszkodni, amelyek létéről különben nem is tudtam volna.

A döntés képessége mindannyiunkban megvan. Amikor a külvilágból semmi segítő vagy tápláló nem érkezik, az pontosan az a pillanat, amikor lehetőségünk van felfedezni, kik is vagyunk valójában. Nem az számít a leginkább, hogy mi történik, hanem hogy mit kezdünk a tapasztalatainkkal.

Amikor megszökünk a mentális börtönünkből, nemcsak megszabadulunk attól, ami visszatartott, hanem abban is szabadok leszünk, hogy a szabad akaratunkat gyakoroljuk. A negatív és pozitív szabadság közötti különbséget először a felszabadulásunk napján tanultam meg Gunskirchenben, 1945 májusában, tizenhét éves koromban. A sáros talajon feküdtem egy halom halott és haldokló között, amikor a 71. gyaloghadosztály megérkezett, hogy felszabadítsa a tábort. Emlékszem, a katonák szeme döbbenettel telt meg, az arcuk elé kendőt kötöttek, hogy ne érezzék a rothadó hús bűzét. A szabadság első óráiban figyeltem, ahogy a rabtársaim – azok, akik lábra tudtak állni – kimennek a börtönkapun. Pár pillanat múlva visszafordultak, és apatikusan leültek a nedves fűre vagy a barakkok döngölt padlójára, és képtelenek voltak továbbmozdulni. Viktor Frankl ugyanezt a jelenséget figyelte meg, amikor a szovjet csapatok felszabadították Auschwitzot. Már nem voltunk rabok, de sokan fizikailag vagy mentálisan arra sem voltunk képesek, hogy felismerjük a szabadságunkat. Annyira kikezdett a betegség, az éhezés és a trauma, hogy nem voltunk képesek felelősséget vállalni az életünkért. Alig emlékeztünk arra, hogyan is legyünk önmagunk.

A náciktól végül megszabadultunk. De nem voltunk még szabadok.

Most fedezem fel, hogy a legkártékonyabb börtön a saját tudatunkban van, de a kulcs a zsebünkben. Bármekkora is a szenvedésünk, bármilyen erősek a rácsok, lehetőség van kitörni, bármi tart is fogva.

Nem könnyű. De annyira megéri.

A döntésben az utazásom történetét mondtam el a bebörtönzéstől a felszabaduláson át a valódi szabadságig. Elképesztett és megrendített a könyv nemzetközi fogadtatása, hogy milyen sok olvasó megosztotta velem a történetét, hogy miképp nézett szembe a múltjával, és dolgozott a fájdalma enyhítésén. Kapcsolatba tudtunk lépni személyesen vagy e-mailben, a közösségi médiában vagy videóhívással, és sok akkor hallott történet bekerült ebbe a könyvbe. (Minden nevet és azonosításra alkalmas részletet megváltoztattam, a személyiségi jogaik védelmében.)

Ahogy A döntésben is írtam, nem szeretném, ha a történetemet olvasók arra gondolnának: „Lehetetlen, hogy az én szenvedésemet az övéhez mérjem.” Azt szeretném, hogy aki meghallja a történetemet, azt gondolja: „Ha ő meg tudja csinálni, nekem is sikerülni fog.” Sokan kértek gyakorlati útmutatást ahhoz a gyógyításhoz, amit a magam életében és a klinikai munkámban a klienseimmel végeztem. Az ajándék épp ez a könyv.

Minden fejezetben a tudat egy-egy ismert börtönét tárom fel, a hatásokat és kihívásokat az életemből és a klinikai munkámból vett történetekkel illusztrálom, és a megoldás kulcsával fejezem be, hogyan szabadíthatjuk ki magunkat az adott mentális börtönből. Némelyik kulcs egy kérdés, amit fel lehet használni naplótémának vagy egy bizalmas baráttal vagy terapeutával való megbeszélésben; a többi olyan lépés, amit most azonnal alkalmazhatsz, hogy javíts az életeden és a kapcsolataidon. Bár a gyógyulás nem egyenes vonalú folyamat, a fejezeteket szándékosan rendeztem ilyen sorrendbe, hogy azt az ívet tükrözzék, amilyet az én utam járt be a szabadságig. Ettől függetlenül az egyes fejezetek önmagukban is megállnak, vagy bármilyen sorrendben olvashatók. A magad útjának tervezője vagy: meghívlak, hogy úgy használd ezt a könyvet, ahogy neked a leghasznosabb.

És három kezdő irányjelzőt ajánlok kiindulásul, hogy elindítsalak a szabadság felé.

AMÍG NEM VAGYUNK RÁ KÉSZEN, NEM VÁLTOZUNK.

Amíg nem vagyunk rá készen, nem változunk. Néha egy nehéz körülmény – mondjuk, egy válás, egy baleset, egy betegség vagy egy haláleset – kényszerít rá, hogy szembenézzünk valamivel, ami nem működik, és valami mást próbáljunk helyette. Néha olyan hangossá és kitartóvá válik a belső fájdalom vagy a kielégítetlen vágyódás, hogy egy percig sem hagyhatjuk már figyelmen kívül. De a készenlét nem kívülről jön, és se siettetni, sem erőltetni nem lehet. Akkor vagy készen, amikor készen vagy, amikor valami elmozdul belül, és eldöntöd: Mostanáig ezt csináltam. Most valami másba kezdek.

A VÁLTOZTATÁS ARRÓL SZÓL, HOGY MEGSZAKÍTJUK AZOKAT A SZOKÁSOKAT VAGY VISELKEDÉSMINTÁKAT, AMELYEK MÁR NEM HASZNOSAK A SZÁMUNKRA.

A változtatás arról szól, hogy megszakítjuk azokat a szokásokat vagy viselkedésmintákat, amelyek már nem hasznosak a számunkra. Ha értelmesen meg akarod változtatni az életedet, akkor nemcsak elhagysz egy diszfunkcionális szokást vagy hitet: hanem egy egészségessel váltod fel. Megválasztod, merrefelé indulsz tovább. Találsz egy nyilat, és követed. Ahogy elindulsz az úton, fontos, hogy ne csak azt gondold meg, mitől akarsz megszabadulni, hanem hogy mit szeretnél szabadon csinálni vagy mivé szeretnél válni.

AMIKOR MEGVÁLTOZTATOD AZ ÉLETED, AZ A CÉLOD, HOGY AZ IGAZI ÉNED LEGYÉL

Végül amikor megváltoztatod az életed, nem az a célod, hogy az új éned legyél. Az a célod, hogy az igazi éned legyél – az egyedüli gyémánt, ami soha többé nem fog létezni, és semmivel nem lehet pótolni. Bármi történt veled – a döntéseid, amiket mostanáig hoztál, ahányféleképpen próbáltál helytállni –, az mind számít: mind hasznos. Bármit csináltál, az hozott el idáig, eddig a pillanatig.

A szabadság végső kulcsa az, hogy folyamatosan azzá válj, aki igazán vagy.

1. fejezet

ÉS MOST?

Az áldozatlét börtöne

Tapasztalatom szerint az áldozatok azt kérdik: „Miért én?”. A túlélők azt kérdik: „És most?”.

A szenvedés egyetemes. De az áldozatlét döntés kérdése. Nem lehet kivédeni, hogy az embert mások vagy a körülmények meg ne sértsék, el ne nyomják. Egy dolog biztos: lehetünk bármilyen kedvesek, dolgozhatunk bármilyen keményen, érnek fájdalmas dolgok. Környezeti vagy genetikai tényezők fognak hatni ránk, amik fölött csekély vagy semmilyen hatalmunk nincs. De mindannyian megválaszthatjuk, hogy áldozatok akarunk-e maradni. Nem választhatjuk meg, mi történik velünk, de megválaszthatjuk, hogyan válaszolunk a tapasztalatra.

Sokan közülünk az áldozatlét börtönében maradnak, mert tudat alatt biztonságosabb érzés. Újra meg újra azt kérdezzük, „miért”, abban a hiszemben, hogy ha valamiként megtalálnánk az okát, csökkenne a fájdalom. Miért lettem rákos? Miért vesztettem el az állásomat? Miért lett a páromnak másik kapcsolata? Keressük a választ, az értelmét, mintha volna rá logikus magyarázat, hogy miért úgy történtek a dolgok, ahogy történtek. De amikor azt kérdezzük, „miért”, megakadunk annál, hogy valakit vagy valamit találjunk, akit hibáztathatunk – beleértve önmagunkat is.

Miért pont velem történt ez?

De miért ne pont veled?

Talán azért mentem Auschwitzba, és éltem túl, hogy most beszélhessek veled, hogy példa legyek arra, hogyan lehet az ember túlélő és nem áldozat. Mikor azt kérdem, „és most?”, ahelyett, hogy „miért pont én?”, többé nem arra fókuszálok, hogy ez a rossz dolog miért történt – vagy történik –, hanem arra kezdek figyelni, hogy mit kezdhetek az élményemmel. Nem megváltót vagy bűnbakot keresek. Hanem figyelni kezdem a választásokat és a lehetőségeket.

A szüleimnek nem volt választásuk abban, ahogy az életük véget ért. De nekem sok választásom van. Lehet bűntudatom, hogy túlélő vagyok, amikor olyan sok millióan, köztük az anyám és az apám, odavesztek. Vagy választhatom, hogy élek és dolgozom, és olyan módon gyógyulok, hogy elengedjen a múlt. Magamhoz ölelhetem az erőmet és a szabadságomat.

Az áldozatlét a tudat hullamerevsége. Megakad a múltban, megakad a fájdalomban, és megakad a veszteségekben és a hiányokban: mit nem tehetek, és mim nincs.

Az első eszköz, hogy kimozdulj az áldozatlétből: bármi történik, mindenhez közelíts szelíd öleléssel. Ez nem azt jelenti, hogy szeretned kell, ami történik. De amikor már nem küzdesz, és nem állsz ellent, több energiád és képzelőerőd marad készenlétben, hogy kigondold: „És most?” Hogy előrelépj, ne semerre. Hogy felfedezd, mit akarsz, és mire van szükséged ebben a pillanatban, és hova akarsz innen indulni.

Minden viselkedés valamilyen szükséget elégít ki. Sokan azért választjuk, hogy áldozatok maradjunk, mert igazolást ad arra, hogy semmit ne tegyünk meg magunkért. A szabadságnak ára van. Felelősségre vonhatnak a viselkedésünkért – és felelőssé tehetnek olyan helyzetekért is, amelyeket nem mi okoztunk, nem is választottuk.

Az élet tele van meglepetéssel.

Pár héttel karácsony előtt Emily – negyvenöt éves, kétgyerekes anya, aki tizenegy éve élt boldog házasságban – leült egy kicsit a férjével, miután a gyerekeik lefeküdtek. Épp javasolni akarta, hogy nézzenek meg egy filmet, amikor a férje ránézett, és nyugodt hangon kimondta a mondatot, amely felborította Emily életét.

– Találkoztam valakivel – mondta. – Szeretjük egymást. Azt hiszem, el kellene válnunk.

Emily teljesen padlóra került. Nem látta a kiutat. És aztán jött az újabb meglepetés. Mellrákja lett: nagy tumor, és azonnali, nagy dózisú kemoterápiát igényelt. A kezelés első heteiben Emily úgy érezte, lebénult. A férje elhalasztotta a házasságuk állapotáról való beszélgetést, hogy végig vele legyen a kemó alatt, de Emily kábult volt.

– Azt gondoltam, az egész életem véget ért – mondta. – Azt gondoltam, meghalok.

De amikor a diagnózisa után nyolc hónappal beszéltünk, épp túl volt egy vizsgálaton, és még váratlanabb hírt kapott: teljesen felépült.

– Az orvosok nem tudták volna megjósolni – mondta. – Igazi csoda.

A rákján túl volt. De a férjén is. Amikor a kemónak vége lett, a férfi azt mondta, ő már döntött. Lakást bérel. El akar válni.

– Annyira féltem, hogy meghalok – mesélte Emily. – Most tanulhatok újra élni.

Állandóan aggódik a gyerekei miatt, fáj, hogy a férje megcsalta, szorong az anyagiak miatt, a magány miatt, ami olyan hatalmas, mintha egy szikla pereméről zuhant volna le.

– Még mindig nagyon nehezemre esik igent mondani az életre – tűnődött.

A válás olyan állapotba lökte, amiben a legrosszabb félelme valósult meg, a mélységes rémülete, hogy elhagyják, ami négyéves kora óta fogva tartotta, amikor az anyja klinikai depresszióba esett. Az apja hallgatott az anyja betegségéről, és a munkájába menekült, Emilyt meg magára hagyta, hogy boldoguljon. Mikor később az anyja öngyilkos lett, Emilyben megerősödött, amit mindig is tudott, csak próbált elfelejteni: hogy az emberek, akiket szeretünk, eltűnnek.

– Tizenöt éves korom óta mindig volt kapcsolatom – mondta. – Sosem tanultam meg, hogyan kell önállóan boldognak lenni, magamban, szeretni magamat. – A hangja elcsuklik, amikor kimondja: szeretni magamat.

Gyakran mondom, hogy a gyerekeinknek gyökereket és szárnyat kell adni. Ugyanezt kell tenni magunkkal is. Magadon kívül nincs senkid. Egyedül születsz meg. Egyedül halsz meg. Úgyhogy kezdd azzal, hogy reggel felkelsz, és odamész a tükörhöz. A szemedbe nézel, és azt mondod: „szeretlek”. Azt mondod: „soha nem hagylak el”. Öleld meg magad. Csókold meg magad. Próbáld meg!

És aztán is légy jelen önmagad számára, mindennap.

– De hogy viselkedjek a férjemmel? – kérdezte Emily. – Amikor találkozunk, ő mindig teljesen nyugodtnak és kipihentnek látszik. Boldog a döntésétől. De rajtam minden érzés meglátszik. Sírva fakadok. Nem tudom visszafogni magam, ha látom.

– Vissza tudja, ha akarja – mondtam neki. – De akarnia kell, és én nem tudom elérni, hogy akarja. Nincs ilyen erőm. Csak magának. Döntsön. Lehet, hogy sikoltozni vagy sírni szeretne. De ne mutassa ki, hacsak nem áll érdekében.

Néha egyetlen mondat is elég, hogy rámutasson az áldozat-létből való kiútra: Jó ez nekem?

Jó nekem, ha egy nős férfival fekszem le? Jó nekem, ha eszem a csokoládétortából? Jó nekem, ha a férjemnek, aki megcsalt, ököllel verem a mellkasát? Jó nekem, ha elmegyek táncolni? Ha egy barátomnak segítek? Kimerít vagy erőt ad?

Egy másik eszköz, hogy kimozduljunk az áldozatlétből, ha megtanulunk együtt élni a magánnyal. Ez az, amitől a legtöbben mindennél jobban félünk. De amikor az ember szereti önmagát, akkor az egyedüllét nem jelent magányt.

– Ha szereti önmagát, az a gyerekeinek is jó – mondtam Emilynek. – Amikor megmutatja nekik, hogy soha nem veszíti el magát, azzal megmutatja nekik, hogy ők sem veszítik el. Hogy itt van, most. Aztán ők élik az életüket, és magának nem kell miattuk aggódnia, ahogy nekik sem maga miatt, mindenkinek csak aggódni és aggódni. A gyerekeinek és önmagának is mondja azt: „Itt vagyok. Jelen vagyok, itt vagyok veletek.” Akkor azt adja nekik – és magának is –, ami sosem volt: egy egészséges anyát.

Mikor elkezdjük önmagunkat szeretni, befoltozzuk a szívünkön a lyukakat, a tátongó réseket, amelyek mintha sosem akarnának megtelni. És új felfedezésekre jutunk. „Aha!” – tanuljuk kimondani. „Ezt így még sosem láttam.” Megkérdeztem Emilyt, milyen felfedezésekre jutott a nyolc hónap felfordulás alatt. Felcsillant a szeme.

– Felfedeztem, mennyi csodálatos ember vesz körül: a családom, a barátaim, olyan emberek, akiket korábban nem ismertem, de a terápiám alatt a barátaim lettek. Mikor az orvos megmondta, hogy rákom van, úgy gondoltam, vége az életemnek. De annyi embert megismertem. Megtanultam, hogy tudok küzdeni, hogy erős vagyok. Negyvenöt évembe telt, mire ezt megtanultam, de szerencsére most már tudom. Az új életem már el is kezdődött.

Mindannyian találunk erőt és szabadságot, még a legrettenetesebb körülmények között is. Drágám, te vagy a felelős, úgyhogy vedd a kezedbe a felelősséget. Ne légy Hamupipőke, aki a konyhában ül, és valami lábfetisiszta fickóra vár. Nincsenek már hercegek, se hercegnők. Megvan benned minden szeretet és erő, magadban. Úgyhogy írd le, mit akarsz elérni, milyen életet akarsz élni, milyen partnerrel akarsz élni. Ha elmész valahová, nézz ki nagyon szuperül. Lépj be egy csoportba, akik hasonló gondokkal kínlódnak, ahol figyelhettek egymásra, és valami nagyobbnak szentelhetitek a figyelmeteket, mint önmagatoknak. És légy kíváncsi. Mi lesz utána? Hogy fog alakulni?

A tudatunk mindenféle zseniális módot kitalál, hogy megvédjen minket. Az áldozatlét csábító pajzs, mert azt sejteti, hogy ha mi magunk hibátlanok vagyunk, akkor a bánatunk kevésbé fog fájni. Amíg Emily az áldozatszereppel azonosult, mindenért a volt férjét hibáztathatta és tehette felelőssé. Az áldozatlét hamis haladékot kínál, mert felfüggeszti és késlelteti a gyarapodást. Minél tovább maradunk benne, annál nehezebb kijutni.

– Maga nem áldozat – mondtam Emilynek. – Áldozata volt annak, amit magával tettek.

Lehetünk sebzettek és felelősek. Felelősségteljesek és ártatlanok. Lemondhatunk az áldozatlét másodlagos nyereségeiről a gyarapodás és a továbblépés elsődleges nyereségéért.