GUY DEBORD

A SPEKTÁKULUM
TÁRSADALMA

KOMMENTÁROK
A SPEKTÁKULUM TÁRSADALMÁHOZ

Fordította Erhardt Miklós

A fordítás az alábbi kiadások alapján készült:
Guy Debord: La société du spectacle,

Gallimard, 1992

Guy Debord: Commentaires sur La société du spectacle,

Gallimard, 1992

© Éditions Gallimard, Paris, 1992

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Erhardt Miklós, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Déri Ákos

Szerkesztette Sipos Balázs

Könyvterv Rubik Ági (SUBMACHINE)

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-254-9

Sorozatszerkesztő

Déri Ákos
A Bázis könyvek sorozat további kötetei

Erik Olin Wright:
Hogyan legyünk antikapitalisták a 21. században

George Orwell: Miért írok?

ELŐSZÓ AZ ÚJ MAGYAR FORDÍTÁSHOZ

Mindazok az egyének, akik az életüket teszik fel arra, amit a történelmi erők és alkalmazásuk egy bizonyos leírásából kiolvasnak, nyilván saját maguk szeretnék megvizsgálni a dokumentumokat, szigorúan pontos fordításban. […] hiába is fordítják le a könyvemet összecsapva, ha a munkát úgyis mindig újrakezdik mások; és a rossz fordításokat mindig jobbak váltják fel.

Guy Debord: Oeuvres{1}

A spektákulum társadalma először 2006-ban jelent meg magyarul,{2} különösebb előzmények nélkül, miután az ismert történelmi körülmények miatt nálunk a nyugati marxista kultúrkör fontos szövegei csak jelentős késéssel és furcsa bakugrásokban kerültek kiadásra. Ezért a 2006-os kiadás előszavában minden tőlem telhetőt igyekeztem elmondani, hogy alapszinten tisztázzam a szerző, a könyv és az elsődleges kontextust adó mozgalom (a Szituacionista Internacionálé) helyét a forradalmi társadalomkritika és az avantgárd művészet történetében, amely aspektusok esetünkben egymástól elválaszthatatlanok. Az azóta eltelt idő során többen írtak, tartottak előadásokat és szemináriumokat a témában, szerveztek művészeti projekteket, rendeztek kiállításokat a szituacionista művészetfelfogástól inspirálva, terjedtek el szituacionista eredetű szlogenek és képi utalások a városi szubkultúrában – mindennek nyomai kis kutatással fellelhetők az interneten.{3} Úgy tűnik, a „spektákulum” elsőre idegenkedéssel fogadott fogalma is helyet talált magának a közbeszédben, legalábbis azon szegmensében, ahol emberek még izgalmat, örömet és keserűséget találnak abban, hogy megpróbálják a Debord által képviselt gondolatokat ütköztetni a jelen látszólag egészen megváltozott, ám a műveiben igen pontosan körvonalazott valóságával. Ezért itt csupán néhány gondolatra, illetve a könyv olvasásához fontos technikai információra szorítkozom.

A spektákulum társadalma, egy fiatal forradalmár átfogó társadalomkritikai munkája 1967-ben, a nyugati világ utolsó forradalmi pillanatának előestéjén jelent meg Párizsban. A könyv voltaképp egyetlen fogalom exponálásán keresztül bontja ki a fennálló kapitalista világrend – amely világrendnek a nyugati marxizmus szélsőséges baloldali vonulatai szerint a „bürokratikus kapitalizmus”-nak nevezett akkor létező szocialista rendszer is részét képezte – összes emberellenes jellemzőjét. E rend átfogó bírálatához a játékos áthallások és rejtett idézetek reciklálásával a szövegben koncentrálódik az elmúlt évszázadok minden kritikai teljesítménye és energiája, elvezetve a paradox ítéletig, miszerint „(e)nnek a társadalomnak az igazsága semmi más, mint ennek a társadalomnak a tagadása”. A szöveget ugyanakkor nem jellemzik a hasonló körülmények között született forradalmi pamfletektől megszokott illúziók vagy elfogultság. Éppen az emeli ezek fölé, és teszi egyúttal mélyen tragikussá, hogy többnézőpontú, kérlelhetetlen elemzése révén a spektákulum fogalmával olyan entitás képződik, amely lényegileg legyőzhetetlen, megkerülhetetlen, megváltoztathatatlan. A spektákulum, azaz a kizsákmányolás és elnyomás valós folyamatainak önmagát alakító hamis tudata és „látványa” – maga „a materializálódott ideológia”{4} –, a reprezentáció teljes kisajátításával beszivárgott az élet minden rétegébe, a cselekvő alany történelmi létére egyedül alkalmassá tehető proletariátusból is „nézőket” („valóban megvetendő embert”{5}) csinált, és ezzel olyan kozmikus szintre fokozta az elidegenedést, hogy végül magának Debord-nak kell szinte mágikus lépésekhez folyamodnia, hogy maradjon a lába alatt bármi talaj, ahonnan a rövid utolsó fejezetben előrevetítheti a forradalom reményét.

A kötet második szövege, a főmű után húsz évvel született Kommentárok a spektákulum társadalmához elkerülhetetlenül más hangot üt meg.{6} A 68-as forradalom kudarca, jelszavainak és vágyainak – így magának a spektákulum kritikájának – a fennálló rend általi kisajátítása és visszájára fordítása ekkor már tapintható valóság, a spektákulum folyamatos előrenyomulását pedig csak még tovább erősíti a létező szocialista pólusnak a szövegben, sőt lényegében már A spektákulum társadalmában is kész tényként kezelt felszámolódása. A spektákulum integrált szintre lépett, azaz már az a filmszerűen vékony réteg sem választja el a valóságtól, ami 1967-ben még némi reményt adott a változásra. Nem a valóság torzképe többé, hanem maga a torz valóság. Kimondva-kimondatlanul éppen ez a teljes győzelem, a profilaxis elsorvadása okozhatja a vesztét. Debord ennek jeleit keresi és találja meg a kor eseményeiben, nyilvánvaló és rejtett folyamataiban, s teszi mindezt keserűsége és az alkalmanként túlhajtott összeesküvés-elméletei ellenére is lebilincselő, vizionárius formában. Az átfogó metafora itt már a titok és a titok mindent átszövő infrastruktúrája, a spektákulum maga pedig legrosszabb pillanataiban egy immár önmaga számára is láthatatlan, bomlott szellemű diktatúra képében jelenik meg, amelynek ön- és közveszélyességét csak fokozza az evvel járó nevetségesség.

Képzőművészként és fordítóként is lassan húsz éve birkózom Debord életművével, az itt megjelent szövegeknek is többször nekifutottam, együtt tanultam és alakultam velük. Ez hozzávetőleg annyi idő, mint amennyi a két szöveg megírása között telt el. A távolság bizonyos szempontból talán még nagyobb a korai kétezres évek hazai viszonyai – amikor is a fogyasztói társadalom „spektákuluma” még jórészt külsődleges reprezentációként (és minden számottevő baloldali kritika nélkül) uralkodott a társadalmi képzeleten –, és a jelen online és offline térre bomlott, olvashatatlanná és kezelhetetlenné zilált valósága és mindenoldalú válsága között, ahol a forradalmi hagyományokon ráadásul szélsőjobboldali mozgalmak hizlalják magukat, mint a két mű eredeti megjelenése által határolt időszakban. A változások részben szemléletesebbé és így remélhetőleg érthetőbbé is teszik a spektákulum elméletének téziseit, kijelentéseit. Ez persze sajnálatos módon annak is köszönhető, hogy a kor fejleményei a könyv legtöbb radikális következtetését közhellyé degenerálták, és minden, mégoly bizonytalan reménye is szertefoszlott. De még ebben az öregedésben is hasznos lehet a méltóságot keresni, újra ráismerni a veszteségek valódi súlyára, felfedezni a felismerések eredeti logikájának kérlelhetetlenségét, beengedni magunkba az azokat átlelkesítő energiát és dühöt.

Ehhez a „gyászmunkához” remélhetőleg jó alapot szolgáltat a teljesen megújult, az eredetihez a lehető legnagyobb hűség igényével közelítő magyar szöveg. Már az első kiadás megjelenése után szembesültem néhány félreértéssel, és ezek csak szaporodtak az évek során, így a rossz lelkiimeret és a felelősségérzet végül rávett, hogy 2020-ban elkezdjem elölről az egész munkát. Azonban egy ennyire sűrű, rétegzett, rejtett utalásokkal teli szöveg megfelelő színvonalú lefordításához, utólag be kell látnom, sem a tudásom, sem a képességeim nem voltak önmagukban elegendők. Itt vállalt elévülhetetlen szerepet a kötet szerkesztője, Sipos Balázs, akivel mondatról mondatra haladva közösen alakítottuk ki a végleges formát, hoztunk döntéseket a szóhasználattal, a stílussal, a hivatkozások tartalmával és rendjével kapcsolatban.

Ez a munka folyamatos egyensúlyozást és mérlegelést kívánt. Figyelembe kellett vennünk, hogy a debord-i nyelvezet erőteljesen épít elsősorban Hegel, Marx és Lukács műveire, illetve értelemszerűen azok francia fordítására, és ezt gyakran rejtett vagy „eltérített” formában teszi. Ezekhez sok esetben a magyar fordítások megfelelő részleteit adaptálni kellett, mivel azok (különösen Marx művei) gyakran elavultak és tapintható módon magukon viselik a dialektikus materialista szóhasználat hatását. Így például az első kiadásban, és több forrásmunkában még következetesen elkülönülésnek fordított séparation, amely Debord minden írásában visszatérő alapfogalom, most mindenütt elválasztás lett, amivel ki akartuk hangsúlyozni a fogalom marxi eredetét, az embernek embertől és embernek a munkaeszközétől, illetve munkája termékétől való elválasztását. Más jellegű problémát okozott a mű egy másik alapfogalma, a reprezentáció (représentation) fordítása, amelyet a klasszikus magyar Hegel vagy Marx kiadások hol képzetnek, hol képviseletnek, hol megjelenítésnek vagy ábrázolásnak fordítanak. Ebben az esetben, kicsit ellépve attól az alapvető szándékunktól, hogy mindenütt közérthető, bejáratott magyar kifejezéseket használjunk, egy-két kivételtől eltekintve a latin eredetű kifejezést alkalmaztuk a mű inherens gondolati ívének kirajzolódása érdekében.

Külön megfontolást igényelt a lábjegyzetek kérdése. A szituacionista kritika legfontosabb eszköze a détournement vagy eltérítés, azaz ezesetben különböző régi szövegek, kritikai forrásmunkák egyes megállapításainak beforgatása a jelen kritikájába, amely „visszaadja a szubverzív erőt az egykori kritika ítéleteinek, melyek időközben tisztes igazságként rögzültek, más szóval hazugsággá váltak”.{7} Ennek értelmében a könyv francia kiadásai nem tartalmaznak közvetlen hivatkozásokat, hiszen ez óhatatlanul szembemenne a détournement szubverzív erőszakosságával. Ugyanakkor maga Debord készített egy listát A spektákulum társadalmában használt détournement-okról,{8} amellyel a fordítók munkáját kívánta segíteni. Ezt a listát a legutóbbi kiadások már függelékben közlik.{9} A kiadóval közösen úgy döntöttünk, hogy a szöveg rétegeinek minél pontosabb követhetősége, illetve a helyenként homályos utalások kibontása érdekében megkockáztatjuk azt a „szentségtörést”, hogy ezeket a szövegeket akadémiai rendben hivatkozzuk. A lábjegyzetek tehát A spektákulum társadalma esetében – néhány kivételtől eltekintve – Debord hozzávetőleges kommentárjaira épülnek, lehetőség szerint mindenütt beidézve az adott „détournált” vagy idézett szövegrészeket. Több esetben szúrtunk be saját lábjegyzeteket is, ahol ezt az érthetőség szempontjából szükségesnek éreztük. A Kommentárok lábjegyzetei némileg más logikát követnek. Itt a Debord-tól származó, az interneten hiteles forrásokból hozzáférhető, szórványos megjegyzések mellett jórészt saját lábjegyzeteket használtunk, ahol a szöveg utalásait, a kor történelmi eseményeire való gyakori hivatkozásokat a mai olvasó számára nehezen követhetőnek ítéltük. A fordítói-szerkesztői szövegközi értelmező beszúrások mindenütt szögletes zárójelben […] szerepelnek.

Erhardt Miklós

I. A VÉGÉRVÉNYES ELVÁLASZTÁS

De persze e kor számára, amely a képet részesíti előnyben a dologgal, a másolatot az eredetivel, a képzetet a valósággal, a látszatot a lényeggel szemben […] csak az illúzió szent, az igazság pedig profán. Sőt, a szentség abban a mértékben nő a szemükben, amennyire az igazság csökken és az illúzió nő, úgyhogy az illúzió legmagasabb foka számukra egyúttal a szentség legmagasabb foka is.{1}

Feuerbach, A kereszténység lényege, előszó a második kiadáshoz

1.

Azoknak a társadalmaknak a teljes élete, melyekben a modern termelési mód uralkodik, mint óriási spektákulumgyűjtemény jelenik meg.{2} Mindenből, ami valaha közvetlen élmény volt, távoli képzet [représentation]{3} lett.

2.

A képek, miután elvesztették minden életvonatkozásukat, egy közös folyamban olvadnak össze, ahol az élet egysége többé nem állítható vissza. A részleteiben tekintett valóság úgy tárul fel a maga általános egységében, mint külön látszatvilág, amely csak a szemlélődés tárgya. A világ képeinek szakosodása az önállósult képi világba torkollik, és ott teljesedik ki; ebben a világban a csaló magát is becsapja. Általában véve a spektákulum, mint az élet konkrét kifordítása, az élőhalott önmozgató léte.{4}

3.

A spektákulum egyszerre jeleníti meg magát a társadalom egészeként és a társadalom részeként, valamint az egyesítés eszközeként. A társadalom részeként kimondottan az a szektor, amely magához vonz minden tekintetet és minden tudatot. A szektor elválasztottságából adódóan a káprázat és a hamis tudat helye; az egyesítés pedig, amit végérvényessé tesz, nem más, mint az általánosított elválasztás hivatalos nyelve.

4.

A spektákulum nem képek összessége, hanem személyközi társadalmi viszony képek közvetítésében.{5}

5.

Félreértés azt hinni, hogy a spektákulum pusztán visszaél a látványvilággal, amely a tömeges képterjesztő technológiák terméke. Sokkal inkább ő maga a „világ látása”: világnézet, amely jelenvalóvá lett, materializálódott, objektiválódott.

6.

A maga totalitásában a spektákulum egyszerre a létező termelési mód eredménye és terve. Nem a létező világ függeléke, nem ráaggatott cikornya.{6} A valós társadalom valótlanságának a legközepe. A spektákulum valamennyi egyedi formájában, legyen hír vagy propaganda, reklám vagy szórakoztatási cikkek közvetlen fogyasztása, a társadalmilag uralkodó életforma jelenlegi mintáját alkotja. Mindenütt jelen lévő elfogadása a döntéseknek, amelyeket a termelés szférájában már előre meghoztak, így a fogyasztás is azokat követi. A spektákulum formájában és tartalmában egyaránt a létező rend feltételeinek és céljainak totális igazolása. A spektákulum egyben ennek az igazolásnak az állandó jelenléte, hiszen a modern termelésen kívül élt idő legnagyobb részét leköti.

7.

Az elkülönülés maga is része a világ egységének, a globális társadalmi gyakorlatnak, amely valóságra és képekre hasadt. A társadalmi gyakorlat, amellyel szemben az önállósult spektákulum tételezi magát, ugyanaz a valódi totalitás, amely egyben tartalmazza is a spektákulumot. De e totalitást annyira megcsonkítja a hasadás, hogy kénytelen a spektákulumot saját céljaként maga elé tűzni. A spektákulum nyelve az uralkodó termelési rendszer jeleiből áll, és ezek adják a termelés végcélját is.

8.

A spektákulumot nem lehet elvont módon szembeállítani a valóságos társadalmi tevékenységgel, ugyanis ez a megkettőzés maga is megkettőződik. A spektákulum, amely kifordítja a valóságot, valóságos termelés eredménye. A spektákulum szemlélése ugyanakkor anyagi értelemben kitölti a megélt valóságot, amely így visszafogadja magába és mintegy jóváhagyja a spektakuláris rendet. Az objektív valóság mindkét oldalon jelen van. Egyik így rögzített fogalomnak sincs más alapja, csak hogy az ellentétébe fordul át: a valóság a spektákulumban tör fel, a spektákulum pedig valóságos. Ez a kölcsönös elidegenedés a létező társadalom lényege és támasza.

9.

Egy valóban a feje tetejére állt világban az igaz a hamis mozzanata.{7}

10.

A spektákulum fogalma roppant sokféle látszatjelenséget fog egybe és magyaráz. E jelenségek sokfélesége és eltérése csak látszat, pontosan annak a társadalmilag szervezett látszatnak a látszata, amelyet a maga általános valóságában kell megragadni. Önfelfogása szerint a spektákulum a látszat igenlése, illetve a teljes emberi, tehát társadalmi élet egyszerű látszatként való igenlése. A spektákulum lényegéig hatoló kritika azonban felfedi, hogy mindez nem más, mint az élet látványos tagadása; mint az élet láthatóvá vált tagadása.

11.

Hogy a spektákulumot magát, kialakulását, funkcióit és a felszámolására törő erőket leírhassuk, valójában elválaszthatatlan elemeket kell mesterségesen elkülönítenünk. Aki a spektákulum elemzésébe fog, bizonyos fokig óhatatlanul a spektákulum nyelvét fogja beszélni, amennyiben annak a társadalomnak a módszertani terepére lép, amely a spektákulumban fejezi ki önmagát. Hiszen a spektákulum nem más, mint a jelenlegi gazdasági-társadalmi szerveződés totális gyakorlatának értelme, az időbeosztása. Ez a történelmi pillanat magába foglal mindannyiunkat.

12.

A spektákulum óriási pozitivitásként jeleníti meg magát, támadhatatlanul és megközelíthetetlenül. Annyi a mondanivalója, hogy „ami látszik, jó; ami jó, látszik”.{8} Az általa elvszerűen megkövetelt viselkedésmód a passzív elfogadás, melyet már el is ért, hiszen sajátos megjelenésére nincs válasz – mivelhogy övé a megjelenés monopóliuma.

13.

A spektákulum alapvetően tautologikus természete abból a szimpla tényből fakad, hogy eszközei egybeesnek a céljaival. Ő a nap, amely sosem nyugszik le a modern passzivitás birodalma fölött.{9} Besugározza az egész földet, és vég nélkül önnön dicsőségében fürdőzik.

14.

Az a társadalom, amely a modern iparra épül, nem esetlegesen vagy felszínesen spektakuláris, hanem alapvetően. A spektákulumban, az uralkodó gazdaság képében, a cél semmi, a fejlődés minden.{10} A spektákulum semmi mást nem akar elérni, kizárólag önmagát.

15.

Mint a mai termékek elmaradhatatlan díszítése, mint a rendszer általános alapvetése és mint gazdasági csúcsszektor, amely képtárgyak növekvő sokaságát állítja elő közvetlenül, a spektákulum a jelen társadalom kiemelt beruházása.

16.

A spektákulum annyiban vetheti maga alá a hús-vér embereket, amennyiben már teljesen alávetette őket a gazdaság. A spektákulum semmi más, mint az önmagáért fejlődő gazdaság. Hű tükre a dolgok termelésének, torzító eltárgyiasítása a termelőknek.

17.

A gazdaság társadalmi élet feletti uralmának első szakasza minden emberi önmegvalósítás meghatározásában egyértelműen birtoklássá fokozta le a létet.{11} A jelenlegi szakaszban, melynek során a gazdaság által felhalmozott termékek tökéletesen megszállják a társadalmi életet, a birtoklás általánosan elmozdul a megjelenés felé: minden tényleges birtoklásnak utóbbiból kell származtatnia közvetlen tekintélyét és végső rendeltetését. Ugyanakkor minden egyéni valóság társadalmiasult: közvetlenül függ a társadalmi hatalomtól, az formálja. Csak annyiban szabad megjelennie, amennyiben nem létezik.

ELŐSZÓ AZ ÚJ MAGYAR FORDÍTÁSHOZ

{1} „Préface à la quatrième édition italienne de La société du spectacle” Guy Debord: Oeuvres. Párizs, Gallimard, 2006 (1979). 1460–1474.

{2} Budapest, Balassi Kiadó – MTA Művészettörténeti Kutatóintézete, 2006.

{3} Ezek közül is kiemelném Tamás Gáspár Miklós (a YouTube-on is megtekinthető) előadás-sorozatát, amelyet A forradalom mint Gesamtkunstwerk: Guy Debord, 1968, szituacionizmus és a második avant-garde címmel tartott 2012-ben az ELTE-n.

{4} A spektákulum társadalmának utolsó fejezetcíme.

{5} Vö. 195. tézis

{6} A szöveg szintén már megjelent magyarul egy korábbi fordításomban: Debord: Kommentárok a spektákulum társadalmához. Budapest, Trafó Kortárs Művészetek Háza, 2008.

{7} Vö. 206. tézis

{8} Debord: Relevé provisoire des citations et des détournements de La Société du Spectacle. Párizs, Farândola, 2003 (1973).

{9} Debord: Oeuvres, i. m. 862–872.

A SPEKTÁKULUM TÁRSADALMA

{1} Tímár Ilona ford. Budapest, Akadémiai, 1961, 26–27. Itt és ezentúl a fordító és szerkesztő lábjegyzetei. Erről bővebben az Előszóban.

{2} Vö. „Azoknak a társadalmaknak a gazdagsága, melyekben a tőkés termelési mód uralkodik, mint »óriási árugyűjtemény« […] jelenik meg.” (Karl Marx: A tőke. Nagy Tamás, Rudas László ford. MEM 23. 41.)

{3} A fordítói-szerkesztői szövegközi értelmező beszúrások mindenütt szögletes zárójelben szerepelnek.

{4} Vö. „A pénz materiálisan létező fogalom, minden szükségleti tárgy egységes formája vagy lehetősége. Miután a szükségletet és a munkát ilyen általános szintre emeli, közös érdekeket és kölcsönös függőségi viszonyokat hoz létre nagyszámú emberek között; ez semmi más, mint az élőhalott önmozgató léte, a szabadon járó-kelő, vak és elementáris élőhalotté, amit folyton be kell törni és meg kell zabolázni, mint valami vadállatot.” (G. W. F. Hegel: Jenaer Systementwu¨rfe, I. K. Düsing, H. Kimmerle hrsg. Hamburg, Meiner Verlag, 1986. 230.)

{5} Vö. „…a tőke nem dolog, hanem dolgok által közvetített társadalmi viszony személyek között.” (Marx: A tőke, i. m. 715.)

{6} Vö. „A vallás ennek a világnak általános elmélete, enciklopédikus összefoglalása […] ünnepélyes kiegészítése […].” (Marx: A hegeli jogfilozófia kritikájához. MEM 1. 378.)

{7} Vö. „…a hamis többé nem mint hamis az igazság mozzanata.” (Hegel: A szellem fenomenológiája. Szemere Samu ford. Budapest, Akadémiai, 1979. 28.)

{8} Vö. „Ami észszerű, az valóságos; s ami valóságos, az észszerű.” (Hegel: A jogfilozófia alapvonalai. Szemere Samu ford. Budapest, Akadémiai, 1972. 20.)

{9} „Birodalmam felett sosem nyugszik le a Nap”, V. Károly német-római császárnak tulajdonított mondás.

{10} Vö. „A mozgalom minden, a cél semmi.” (Eduard Bernstein: Die Voraussetzungen des Sozialismus und die Aufgaben der Sozialdemokratie. Hamburg, Rowohlt, 1969 [1899].)

{11} Vö. „A magántulajdon oly ostobákká és egyoldalúakká tett bennünket, hogy egy tárgy csak akkor a mienk, ha bírjuk, ha tehát tőkeként egzisztál számunkra, illetve ha közvetlenül birtokoljuk, megesszük, megisszuk, testünkön viseljük, lakjuk stb., egyszóval használjuk. Ámbár a magántulajdon magának a birtoknak mindeme közvetlen megvalósulásait megint csak létfenntartási eszközökként fogja fel, s az élet, amelynek eszközeiül szolgálnak, a magántulajdon élete: munka és tőkésítés. Az összes fizikai és szellemi érzékek helyébe ennélfogva az összes ilyen érzékek egyszerű elidegenülése, a bírás érzéke lépett.” (Marx: Gazdasági-filozófiai kéziratok 1844-ből. MEM 42. 110.)