UNGVÁRY KRISZTIÁN

KIUGRÁS
A TÖRTÉNELEMBŐL

HORTHY MIKLÓS A VILÁGPOLITIKA SZÍNPADÁN

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak.

A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

A SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Majtényi György: Egyetértés Vadásztársaság

Medgyesi Konstantin: Apagyilkosság

© Ungváry Krisztián, 2022

© Open Books, 2022

A térképeket készítette: Faragó Imre

A kötetben található fényképek forrásai:

Hadtörténelmi Levéltár, Hadtörténeti Intézet és Múzeum, MTVA Archívum, Szakály Sándor, Zeidler Sándor, Ungváry Krisztián magángyűjteménye

Borítókép: MTVA Archívum

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Lépesfalvi Zoltán

Borítóterv Zatykó Fanny

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelő Farkas Milán

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-229-7

Tartalom

Tárgyalások Moszkvával

A Makarov-levél és a Faragho-delegáció

Ki mit tud

Jelek a falon

Az olasz kiugrás

Magyar–román párhuzamok

A finn kiugrás

A kiugrás gyakorlati előkészítése

Finisben

1944. október 14.

1944. október 15. reggel

Koronatanács és a huzavonák kezdete

A proklamáció és a Rádió

Horthy kiáltványa és a hadparancsa

Közjogi megfontolásokba rejtett kapituláció

Horthy Miklós 1944. október 16-i nyilatkozata

Koncepciók és lehetőségek

A kormányzó magatartásának másolása Budapesten

Színház utca és Vörös János hadparancsa

Az I. hadtest parancsnoksága

A Folyamőrség

A 9/II. zászlóalj

A budapesti gépkocsizó lövész erők

A budapesti légvédelem és az ejtőernyősök

Városparancsnokság és közbiztonsági erők

Csapatok nélküli tábornokok és tábornokok nélküli csapatok

A „Panzerfaust” hadművelet erőviszonyai és a német lépések

Végjáték a Várban

A fronton álló alakulatok helyzete – a magyar hadsereg létszáma és harcértéke

Az 1. hadsereg

A 2. hadsereg

A 3. hadsereg

Szovjet lehetőségek és a kiugrás

Mi lett volna, ha?

Kulcsszerep a világtörténelem színpadán

Egy fiktív forgatókönyv

Epilógus

Köszönetnyilvánítás és szubjektív utószó

A kiugrás eseményeinek kronológiája

Irodalomjegyzék

Levéltári anyagok

Névmagyarázatok

1944. október 15. a modern Magyarország sorsdöntő eseményének dátuma. A jelentősége két szempontból is adott: egyrészt lezárja az ezeréves Magyar Királyság történetét, még akkor is, ha Szálasi Ferenc hungarista munkaállamában a Szent Korona protokolláris szerepe nem szűnt meg. Ennél is fontosabb viszont a kiugrás tétje, azaz a háború lerövidítése és a békefeltételek kérdése. Egy sikeres kiugrás százezrek életét mentette volna meg, és jelentősen lerövidítette volna nemcsak a magyarországi harcokat, hanem a teljes második világháborút. Emellett Magyarország 1945 utáni határait is befolyásolhatta volna.

Az események magyar résztvevői közül sokan évtizedeken át keresték a magyarázatot a kiugrás kudarcára, annál is inkább, mert a történteket nem tartották eleve elrendeltnek. Ez a felismerés nem véletlen. Hiszen az elvesző, később elfelejtett alternatívák is léteztek, „és kivált jól ismertek voltak a történelmi ágensek számára, akik kalkuláltak velük a maguk életében, dacára annak, hogy utóbb füstbe mentek. Ha azonban most megismerkedünk velük, akkor úgy vesszük ezt a múltat szellemi birtokunkba, ahogyan az valójában volt” – írja a kontrafaktualitás kapcsán felmerülő intellektuális haszonról Niall Ferguson nyomán Gyáni Gábor.{1} Egyáltalán nem egyértelmű ugyanis az, hogy a múlt kizárólag a megtörtént jövőből volna leírható. A történelem szereplőinek cselekvései csak akkor érthetők meg igazán, ha nem a megtörtént jövőből igazoljuk vissza a múltat, hanem a múltba visszatérve vizsgáljuk az akkori döntési lehetőségeket.

Ez a felismerés adott drámai feszültséget Bokor Péter és Hanák Gábor Századunk című, nagy hatású dokumentumfilm-sorozatának is, amelynek első interjúit már 1965-ben leforgatták. Bokor a kérdésben összesen több mint 350 interjút készített, és aprólékos kutatómunkával az események legtöbb fő- és mellékszereplőjét is meg tudta még szólaltatni.{2} A filmsorozatnak, amelyben műsorvezetőként Cseh Tamás is közreműködött, forradalmi újítása volt, hogy az 1944-es események egy részét színészekkel játszatta el, és az eseményeket az akkori emlékezetpolitikai lózungoktól szinte teljesen mentesen ábrázolta – ami a szocialista korszakban egyáltalán nem lehetett egyszerű feladat.{3} 1979-ben Libik André és Kovács András Októberi vasárnap címmel a kor sztárszínészeit felvonultató nagyjátékfilmet is szentelt a témának.

HINDY IVÁN VEZÉRŐRNAGY, AZ I. HADTESTHEZ BEOSZTOTT TÁBORNOK

AGGTELEKY BÉLA, AZ I. HADTEST PARANCSNOKA

Horthy Miklós 1944. október 15-i kiugrási kísérletének tárgyalása nem csak emlékezetpolitikai szempontból kitüntetett jelentőségű. Ez minden a XX. századi magyar történelemről szóló munkában szerepel, ezenfelül kiterjedt szakirodalma is van. Szerencsére az ezzel kapcsolatos források kifejezetten bőségesnek mondhatók. A kiugrás kapcsán a nyilas kormányzat volt az első, amely nyomozást indított, az I–IV. rendű vádlottak ügyében lefolytatott tárgyalás jegyzőkönyve fennmaradt.{4} Nem a kiugrásra fókuszálva ugyan, de az 1945 utáni népbírósági perekben több koronatanút kihallgattak az eseményekről – részben ugyanazokat, akik a nyilas bíróságot sem tudták elkerülni.{5} Érdekes részleteket tartalmaz a hungarista mozgalom naplója, amelyet 1978-ban kivonatolt formában Magyarországon is kiadtak.{6} Szerencsére több résztvevő is megírta visszaemlékezését,{7} amelyek esetenként különböző kiadásokban és eltérő megfogalmazásokkal jelentek meg,{8} de emellett bőségesen állnak rendelkezésre különféle feldolgozások is.{9} Ezekből kiemelendő Carlile Macartney brit történész briliánsan megírt, korát messze megelőző munkája.{10} Macartney már az események utáni első évtizedben megszólaltatta az ügy legfontosabb szereplőinek többségét, olyanokat is, akik a későbbi kutatások számára már nem voltak elérhetők, mint például Edmund Veesenmayer birodalmi helytartót vagy Nádas Lajos vezérkari ezredest, a vkf. 1 (hadműveleti) osztályának vezetőjét. A túlélő főszereplők szinte mindegyike írt valamilyen visszaemlékezést vagy emlékiratot. Aggteleky Béla, a budapesti I. hadtest volt parancsnoka svájci emigrációjában egész életét annak szentelte, hogy „vitalevelezést” folytasson az események főszereplőivel.{11} Ehhez a kezdeményezéshez mások is csatlakoztak, így az események fő- és mellékszereplőinek jelentős része egymásra is reflektálni tudott.

Nem elhanyagolható azoknak a műveknek a száma sem, amelyek meseszerű elemeket is tartalmaznak, és burkoltan vagy nyíltan bizonyos emlékezetpolitikai célok népszerűsítése érdekében íródtak. A Horthy-kultusz mai ápolói mellett{12} elsősorban a Szocialista Magyarországért Érdemrendtől (1985) a Kossuth-nagydíjig (2011) ívelő kitüntetéssorral felvértezett Nemeskürty István jeleskedett abban, hogy a közvéleményt befolyásoló, ámde tudományosan sokszor teljesen megalapozatlan állításaival megágyazzon egy pozitívabb Horthy-képnek.{13}

A bőséges szakirodalom ellenére úgy gondolom, hogy több ok is van, ami miatt szükséges újra feldolgozni a kiugrás történetét. A legfontosabb ennek a munkának a korábbiaktól teljesen eltérő fókusza: nemcsak a kiugrás történetét kívánja bemutatni, hanem az alternatívák kérdésére is fókuszál. A történetírás nem tárta fel teljes körben, hogy az ügy résztvevői közül ki miről tudhatott és miről nem. Ugyanígy vizsgálatot érdemel az a kérdés is, amely a kortársak egy részének is szorongást okozott, nevezetesen az, hogy a megtörtént eseményeknek nagyon is voltak alternatíváik, és az események irányítóinak felelőssége a rossz döntéseikért megkerülhetetlen. Mivel a kiugrással kapcsolatos fő művek 1990 előtt jelentek meg, szerzőik nem ismerhették az üggyel kapcsolatos népbírósági-
állambiztonsági iratok zömét. Számos, időközben kutathatóvá vált és az események kulcsszereplőihez köthető hagyatékot, illetve visszaemlékezést eddig nem értékelt ki a tudomány.{14} Nem dolgozták fel az események másod- és harmadvonalban szereplő személyeinek levéltári anyagait sem.{15} Másrészt viszont visszatérő jelenség, hogy az egyes szerzők az eredeti források információi helyett egymás téves adatait adják tovább. A rendszerváltásig nem voltak hozzáférhetők a szovjet hadműveleti iratok sem. Ezért vizsgálatom minden korábbinál több forrást tudott feldolgozni. A kiterjedt szakirodalom ellenére máig nincs megnyugtatóan tisztázva az események kronológiája, illetve a többször egymással párhuzamosan futó történetek egymáshoz való viszonya. Az alábbi írás arra vállalkozik, hogy a rendelkezésre álló források és feldolgozások segítségével összeállítsa az események kronológiáját, illetve feltárja a kérdés legfontosabb forrásainak keletkezéstörténetét, valamint utaljon azokra a legfontosabb lehetőségekre, amelyek kihasználatlanok maradtak.

A kiugrás kapcsán talán az „árulás” a leggyakrabban felmerülő kifejezés. Nem véletlenül, hiszen az ügy szereplői utólag kölcsönösen egymást okolták az akció sikertelenségéért, és ehhez sokszor bűnbakokat is kerestek. Ehhez képest viszont még a lelkes szélsőjobboldali katonatisztek közül is többen szükségesnek tartották Horthyt biztosítani arról, hogy ők egyáltalán nem árulták el kormányzójukat, hanem csupán a parancsait teljesítették. Csakugyan, a kérdéses szövegek alaposabb tanulmányozása azzal a meghökkentő tapasztalattal is jár, hogy Horthy október 15-i kiáltványa, Vörös János hadparancsa, majd Horthy október 16-i lemondónyilatkozata között komoly logikai kapcsolat állapítható meg. Egyáltalán nem abszurd tehát az az interpretáció, amely szerint a kiugrás bukása valójában nem „a vezérkar árulása” miatt történt.{16} Ennek a kötetnek célja az is, hogy bemutassa, milyen döntések vezettek a magyar történelem egyik legnagyobb hatású katasztrófájához.

Tárgyalások Moszkvával

A háborúból történő kiválás tervezgetései az 1942-es évre mennek vissza. Ezek azonban egészen 1944 szeptemberéig nem a Szovjetunió irányában folytak. A folyamatban kulcsszerepe volt egy intézménynek, amelynek nem volt hivatalos neve: a közbeszédben elterjedt „kiugrási iroda” kifejezés a kormányzó második fiának, ifj. Horthy Miklósnak (1907–1993){1} a hivatalát takarta. Ennek kapcsán megemlítendő, hogy a kormányzó fiai egyaránt kerülték a nyilvános szereplést, apjukkal sok kérdésben nem értettek egyet, mert nála jóval liberálisabb nézeteket képviseltek. Horthy István a kormányzóhelyettességet is csak vonakodva vállalta. Halála után a tisztséget nem töltötték be. A másodszülött utód, az 1942 őszéig brazíliai diplomáciai feladatot ellátó ifj. Horthy Miklós ezt követően nem akart semmilyen nyilvános politikai szerepet vállalni. A Honvéd Vezérkar egyik osztályvezetője, Kádár Gyula ezredes 1942 őszén, hazatérte után ismerkedett meg vele. 1978-ban megjelent emlékiratában rendkívül pozitívan ír ifj. Horthyról, és ennek forrásértékét növeli, hogy a visszaemlékezés megjelenésének idejében még egyáltalán nem volt politikailag korrekt bármi jót is írni a Horthy családról (a kor emlékezetpolitikája még ekkoriban is „Horthy-fasizmust” emlegetett). Kádár visszaemlékezése szerint ifj. Horthy panaszkodott is olykor, hogy napokig nem beszél apjával, mert annyira más nézeten vannak. „Az egész fasiszta ideológiát feneketlenül gyűlölte. A háborúba lépést, a háború folytatását a magyar nemzet érdekei ellen valónak tartotta, biztosra vette a vereséget. Többször mondta nekem: „Atyám nem akarja belátni, hogy bennünket mindenképpen kirúgnak a Várból, akárhogy is végződik a háború. […] Inkább szálljanak meg az oroszok. Én az első orosz katonához, akit meglátok, odamegyek, és megmondom: nem vagyok kommunista, nem is leszek soha, de megyek vele harcolni a németek ellen.”{2}

MIKLÓS BÉLA VEZÉREZREDES, AZ 1. HADSEREG PARANCSNOKA, A KÉPEN MÉG VEZÉRŐRNAGY ÉS KORMÁNYZÓI SZÁRNYSEGÉD

Kádár ifj. Horthyt mindenképpen politikai feladattal akarta ellátni, és ebből az ötletből született meg 1943. december végén az az iroda, amelynek hivatalos címe furcsa módon utólag nem rekonstruálható. A „különleges iroda” vagy közkeletűbb nevén kiugrási iroda vezetője papíron ifj. Horthy volt, de az ügyekért elsősorban Szent-Iványi Domokos miniszteri tanácsos felelt. Szent-Iványi személye és tevékenysége sok szempontból kulcsfontosságú: egyrészt azért, mert Teleki Pál tanársegédjeként, majd politikai munkatársaként már viszonylag korán bekerült a politikacsinálás boszorkánykonyháiba, és igen jelentős kapcsolatrendszerrel is rendelkezett, másrészt pedig azért, mert megrögzött konspirátorként a Magyar Függetlenségi Mozgalomban és a Magyar Közösségben{3} is vezető szerepet vállalt. Az iroda formálisan „a háborús állapot utáni teendők előkészítése” feladatkörrel foglalkozott. Pontosabb lenne azonban, ha úgy jellemeznénk, mint Szent-Iványi fedőszervét. Sajnálatos módon az irodának, amelynek helyiségei a Széll Kálmán tér és a Dékán utca sarkán álló épületben működtek, semmilyen iratanyaga nem maradt fenn. Horthy Miklós titkos iratai között egy irat legalább annyit elárul, hogy a hivatal formálisan mivel foglalkozott (volna):

Méltóságod szolgálattételre közvetlenül a főméltóságú kormányzó úr legmagasabb személye mellé lesz beosztva, ügyköre lesz egyelőre a Magyarország területén kívül Európában lévő, továbbá a tengerentúli világrészeken élő és visszatelepülni óhajtó magyarság visszatelepítésének kérdése. Ügykörébe tartozik majd ezen túlmenőleg minden olyan kérdéssel való foglalkozás, melyre a főméltóságú Kormányzó úr, illetve a m. kir. Miniszterelnök méltóságodnak megbízást ad. Méltóságodnak e célból egy iroda bocsáttatik rendelkezésére.{4}

Az irat kapcsán szükséges megjegyezni, hogy az állítólag „visszatelepülni kívánó magyarság” ötlete egyébként is igen népszerű volt, olyannyira, hogy a Magyar Külügyi Társaság külön kötetben tárgyalta ennek lehetőségeit.{5} Az ügy egyetlen szépséghibájának az számított, hogy csak a tengelyhatalmak teljes háborús győzelme, illetve az USA veresége tette volna lehetővé ezt a kontinenseken átívelő áttelepítési akciót – amelyet magyar tervezői általában a zsidóság egyfajta helycserés kitelepítésével kombináltak.{6} Ifj. Horthy nyilván nem erre a feladatra kapott mandátumot, az iroda hivatalos ügyköre így sokkal inkább gyanút oszlató fedősztoriként szolgált. Az irodáról az ott megforduló személyek ismeretében nem volt nehéz kitalálni, hogy milyen szellemiséget képvisel, így a közbeszédben már viszonylag hamar ráragadt a „kiugrási iroda” elnevezés. Ez azonban annyiból megtévesztő, hogy sem a szélsőjobb, sem a német titkosszolgálat nem tudott beépülni az iroda személyei közé, és arra sincsen adat, hogy technikai beépülésre sor került volna.

Sajnos az iroda tevékenységére csak a résztvevők forráskritikát igénylő visszaemlékezései szolgáltatnak támpontokat. Abból a kevésből, ami leszűrhető ezekből az információmorzsákból, csak annyi állapítható meg, hogy az iroda arra nem volt képes, hogy Horthyt érdemi és döntéseit befolyásoló információkkal lássa el. Annak legalábbis nincsen semmi nyoma, és maga Horthy sem tesz erről említést, hogy az iroda működése bármiben is hatással lett volna rá. Mindez igen sajnálatos, annál is inkább, mert rengeteg olyan kérdés merülhetett volna fel, amelyben szükséges lett volna ellátni a kormányzót naprakész információkkal.

Horthy háborús optimizmusa már 1941 végére elillant, és 1943-tól egyértelművé vált számára, hogy Németország a háborút elvesztette. Azt azonban, hogy Magyarország a Szovjetunió előtt kapituláljon, sokáig nem tudta elképzelni. Ezen nem csodálkozhatunk, ha figyelembe vesszük, hogy Horthy elvi alapon egész életében meggyőződéses antikommunista volt, és már az 1930-as években egy Szovjetunió elleni összeurópai koalíciós preventív csapást szorgalmazott.{7} Ebből adódott az a koncepciója, hogy a magyar honvédségnek majd a nyugati szövetségesek előtt kellene kapitulálnia, amit az tesz lehetővé, hogy a keleti fronton a háború elhúzódik. Ez a vágyvezérelt gondolkodás a nem németbarát tábornokok között is elterjedt volt. Csatay Lajos vezérezredes, honvédelmi miniszter például nyíltan beszélt erről szárnysegédjének, Kéri Kálmánnak 1944 nyarán.{8} A hadi helyzet azonban 1944 nyarát követően drasztikusan megváltozott. Míg a nyugati fronton a német határon többé-kevésbé stabilizálódott az arcvonal, addig keleten a német hadsereg folyamatos visszavonulásban volt.

CSATAY LAJOS VEZÉREZREDES, HONVÉDELMI MINISZTER

A Kállay-kormány által folytatott fegyverszüneti tárgyalások 1943 folyamán annyiból eredményre jutottak ugyan, hogy sikerült tető alá hozni egy előzetes fegyverszüneti megállapodást, de ez csak akkor léphetett volna életbe, ha az USA, illetve Anglia csapatai jelennek meg a magyar határon. Erre azonban Olaszország balul sikerült kiugrása után nem volt remény. Churchill ugyan szerette volna, ha a szövetséges csapatok partra szállnának a Balkánon, de ehhez nem tudta megnyerni a brit vezérkar támogatását sem, 1944 augusztusában pedig a hadműveleti helyzet is egyértelművé tette, hogy a szovjet hadsereg előbb fogja elérni Magyarország határait, mint a többi szövetséges. (A szovjet hadsereg Magyarország határait először 1944. március végén érte el a Kárpátokban, 1944. augusztus elejétől a harcok közvetlenül az északkeleti határ mentén zajlottak, augusztus végétől pedig már a teljes Keleti-Kárpátok első vonallá vált, az pedig, hogy a szovjet hadsereg az Alföldre is heteken belül eljut, már 1944. augusztus végén nem lehetett kétséges.)

Miután az angolszász vonalon folytatott tárgyalások elakadtak, Horthy Miklós kormányzó arra kényszerült, hogy a szovjet fél felé keressen kapcsolatot. Ezt egyébként legfontosabb politikai bizalmasa, Bethlen István volt miniszterelnök már 1943 végén javasolta neki, de a kormányzó erre ekkor még képtelen volt. Hozzá kell tenni, ekkor még Bethlen is abban reménykedett, hogy az ország angolszász csapatok előtt tud majd kapitulálni. Realitásérzékét azonban nem vesztette el, és fontosnak tartotta, hogy két vasat is tartsanak a tűzben. Ötletére még Kállay miniszterelnök is igen elutasítón reagált, végig sem gondolva a javaslat értelmét: „István, én nem leszek muszkavezető” – válaszolta Bethlennek 1943 őszén.{9} Egyáltalán nem biztos azonban, hogy egy évvel később is ezt mondta volna.

Az ezt követő tíz hónapban ugyanis a második világháború és Magyarország sorsában is alapvető változások történtek: Németország szövetségesei közül Olaszország, Románia és Finnország is kilépett a háborúból, Magyarországot pedig 1944. március 19-én „baráti” német csapatok szállták meg, és Horthy némi alkudozás után egy németeket minden vonalon kiszolgáló bábkormányt nevezett ki, amelynek miniszterelnöke Sztójay Döme volt. Mindeközben a nyugati szövetséges csapatok Olaszországban szinte semmit sem haladtak előre, a szovjet hadsereg viszont augusztus elején másodszor is megközelítette a Kárpátokban a magyar határt (először 1944 márciusában érte el a térséget, de német–magyar ellentámadás miatt ekkor még vissza kellett vonulnia).

Románia 1944. augusztus 23-i kiugrása Horthyt a kiugrás ügyében végre tettekre sarkallta. Sztójay miniszterelnök már régóta tehertétel volt számára. Epebaja miatt amúgy is egyre kevesebbet vett részt a gyakorlati ügyek vitelében (kórházi kezelés miatt korábban is hetekre kiesett az ügyek viteléből), erre hivatkozva Horthy felmentette. Az utód Lakatos Géza kinevezése (akit erre a posztra a IX. hadtest parancsnoka, Veress Lajos javasolt Horthynak) azonban nem bizonyult jó választásnak.

Veress a magyar katonai elit azon szűk köréhez tartozott, amelyre Horthy nemcsak katonai, hanem politikai tanácsadóként is tekintett. Sajnos azt nem tudjuk, hogy Veress Horthyval milyen magánjellegű kapcsolatot tartott fenn, ami azonban biztos, hogy 1935 és 1938 között mint bécsi katonai attasé, évente legalább egyszer személyesen is referált a kormányzónak – csakúgy, mint Lakatos, aki nem sokkal korábban Prágában volt ugyanilyen pozícióban. Veress kezdettől fogva aggodalommal vegyes bizalmatlansággal tekintett az egyébként sok szempontból hasznosnak tűnő Németországra (ezt az attitűdjét a Magyar Közösséggel kapcsolatba hozható baráti köre is igazolja), és ezzel a hozzáállással érdemelhette ki már a 30-as években Horthy feltétlen bizalmát. Horthyt minden bizonnyal az vezette, hogy Veressnek Teleki Páléhoz hasonló zsánerű elképzelései voltak: egyszerre volt „faji” alapon hevesen német- és zsidóellenes. Abban viszont Veress különbözött Telekitől, hogy a szerbekkel szemben sem kívánta a toleráns politika folytatását. Jellemző rá, hogy már 1941-ben azért írt beadványokat, hogy minél több szerbet lehessen elűzni a Délvidékről,{10} egy évvel később pedig a munkaszolgálatosok kapcsán fogalmazott meg uszító hangú javaslatokat.{11} Emellett azonban neki is megvoltak a maga „jó zsidói”, akik mellett felterjesztéseket írt annak érdekében, hogy megmaradhassanak a hadseregben.{12} 1944 nyarán már eldőlt, hogy mozgósítás esetén Veress lesz az erdélyi 2. magyar hadsereg parancsnoka – ami mutatja, hogy Horthy számára mennyire fontos személy. Veress feltétlen megbízhatóságáról tanúskodik az is, hogy 1944 nyarán Horthy javaslatára egy ideig az ő lakásán rejtőzött el a Gestapo által üldözött volt miniszterelnök, a magyar politika „grand old man”-je, Bethlen István.{13}

Nem egyértelmű, hogy Veress miért Lakatost javasolta Horthynak. A választásban minden bizonnyal az játszotta a főszerepet, hogy egy németek számára is elfogadható jelöltet kellett találni, a Vaskereszt Lovagkeresztjével kitüntetett Lakatos erre alkalmasnak látszott. Az azonban, hogy politikailag teljesen alkalmatlan volt a kapott feladatra, 1944 nyarán sem Veressnek, sem Horthynak nem szúrt szemet, és a későbbiekben sem vezetett konzekvenciák levonásához. Ezen a ponton tetten érhető az a kontraszelekció, ami Horthy környezetében már régóta megállapítható volt, és ami alapvetően abból következett, hogy Horthy a tanácsadóit a saját szellemi színvonalához igazította. A tábornoki karban számos alkalmasabb személy lett volna, mint Lakatos. Nehéz persze megállapítani, hogy hol húzódott volna az a határ, amely a német fél számára nem lett volna átléphető: Lakatosról is sokkal több kormányzóhűséget feltételeztek, mint kellett volna, Szombathelyi Ferenc,{14} Béldy Alajos{15} vagy Náday István{16} vezérezredesek kinevezését minden bizonnyal még nagyobb felháborodással utasították volna el – az 1944. szeptember 1-jén vezérezredessé is kinevezett Faragho Gábor, a csendőrség felügyelője és korábban moszkvai katonai attasé mint miniszterelnök viszont jól védhető választás lehetett volna. A tábornokok túlnyomó többségétől a politikai tevékenység idegen volt, tehát nem volt egyszerű feladat alkalmas személyt találni. Sajátos, hogy politikusok, azaz civilek kinevezése fel sem merült. Ennek az az oka, hogy ebben a körben nem volt olyan személy, aki képes lett volna képviselni Horthy érdekeit és akit a németek is elfogadtak volna. Nem szabad azonban elfelejteni, hogy Románia kiugrása után a német fél már nem volt abban a helyzetben, hogy a korábbiakhoz hasonló hitelességgel zsarolja meg megszállt szövetségesét.

A miniszterelnök azonban nem pótolhatta Horthyt. Azokat az inkonzekvens döntéseket, amelyeket a kormányzó a későbbiekben meghozott, senki sem tudta volna jóvátenni. Horthyt lehetett ugyan befolyásolni valamennyire, ennek korlátozottságát azonban jól mutatja, hogy a bujkáló Bethlen hiába járt 1944 második felében legalább négyszer is egymás után Horthynál,{17} nem tudott érdemben hatni rá – holott Bethlen volt a legnagyobb tekintélyű politikus Horthy előtt. A „mi lett volna, ha” kérdés ezen a ponton legfeljebb arra szorítkozhat, hogy egy jobb miniszterelnöki választás esetén az érintett sokkal több pozitív impulzusban tudta volna részesíteni a kormányzót, ami végső soron talán pozitívan változtathatta volna meg a döntéseit. A felelősséget azonban egyetlen ember sem tudta levenni Horthy válláról, döntenie neki kellett.

A szűk keresztmetszetekre jó példa, hogy míg Horthy legalább képes volt arra, hogy a németek előzetes beleegyezése nélkül nevezze ki Lakatost, utóbbi már nem volt képes arra, hogy a németek előzetes beleegyezése nélkül nevezze ki saját minisztereit. Így Lakatosnak részben ugyanazzal a bábkormánnyal kellett együttműködnie, amely korábban a németek minden követelését teljesítette. Amikor Hardy Kálmán{18} (Horthy egyik bizalmasa és a későbbi események fontos szereplője) megkérdezte Horthyt arról, hogy az új kormányt alkalmasnak tartja-e arra, hogy kivezesse Magyarországot a háborúból, ő azt válaszolta: „Hennyey [Gusztáv külügyminiszter] talán alkalmas rá. Lakatos biztosan nem.”{19} Ez a felismerés sajnos pontos volt, de semmilyen érdemi tett nem követte annak érdekében, hogy a Horthy szerint is alkalmatlan Lakatos helyett más vigye a kiugrás kapcsán legfontosabb ügyek intézését.

FARAGHO GÁBOR ALTÁBORNAGY 1944. JÚNIUS 10-ÉN A BUDAPESTI RENDŐRI EZRED SZEMLÉJÉN FORGÁCH JÓZSEF MEGBÍZOTT BUDAPESTI RENDŐRFŐKAPITÁNNYAL

SZOMBATHELYI FERENC VEZÉREZREDES, MAGYARORSZÁG NÉMET MEGSZÁLLÁSÁIG A HONVÉD VEZÉRKAR FŐNÖKE

Megbosszulta magát, hogy Lakatos és a Honvéd Vezérkar főnöke, Vörös János között eredendően rossz volt a viszony. Ennek magánjellegű okai voltak, viszont az egymás elleni antipátia rányomta bélyegét kettejük együttműködésére. Ezen túlmenően Vörös rosszban volt Veress Lajossal és a honvédelmi miniszter helyettesével, a németek által egyébként már régóta leváltandónak ítélt Ruszkiczay-Rüdiger Imrével is.{20} A humán erőforrásokkal más téren is gondok voltak: a kiugrás főszereplői közül az 1. hadsereg parancsnoka, Miklós Béla súlyos cukorbeteg volt (épp október 14-én egész nap ágyban kellett feküdnie),{21} és ő sem volt jóban Vörössel, illetve a kormányzó katonai irodáját vezető Vattay Antallal sem, Csatay Lajos honvédelmi miniszter pedig már a német megszállás óta súlyos depressziótól szenvedett, egyik öngyilkossági kísérletét szárnysegédje, Kéri Kálmán akadályozta meg.{22}

Horthyt sokan hajlott korára hivatkozva kísérlik meg felmenteni a hozott döntések felelőssége alól. Az a folyamat azonban, ahogyan ő katonai és politikai tanácsadóit kiválasztotta, nem 1944-ben kezdődött, és az 1944-ben kulcsszerepet játszó tanácsadói már hosszú évekkel korábban is bizalmasai közé tartoztak. Horthy 1944-ben sem volt más politikai alkat, mint 25 évvel korábban. Amint az előbbiekben utaltam már rá, egy politikust az is jellemez, hogy a rendelkezésre álló kínálatból kiket választ. Annak a katonai környezetnek, amely a kormányzó körül kialakult, olyan volt a látóköre, amely általában nem terjedt túl a Kárpátokon – miközben az érintettek egy része egyébként katonai hírszerzőként, illetve diplomataként (Lakatos, Veress, Hennyey) elvileg sokkal többre lett volna hivatott.

A vezérkar egy részének németbarátsága köztudomású volt, Horthy azonban humán erőforrások szempontjából mégsem lett volna teljesen kiszolgáltatott helyzetben. A magyar jobboldalnak ugyanis létezett egy a németekkel szemben komoly fenntartásokkal élő vonala is. Ennek az áramlatnak, amely alapvetően Szabó Dezsőben találta meg szellemi iránytűjét, eredeti politikai reprezentánsa Teleki Pál volt, és halála után hívei sem maradtak tétlenek. Szervezkedésükből született meg az informálisan működő Magyar Függetlenségi Mozgalom (a személyi kör jelentős részben egyúttal a Magyar Közösség tagja is volt). A Magyar Függetlenségi Mozgalom 1944-ben már több száz emberre volt hatással, tagjait alapvetően hét személy fogta össze. A fő szervező Szent-Iványi Domokos volt, aki Faragho Gábor altábornagyot, Joó Tibor történészt, Padányi Jenő és Kudar Lajos ezredeseket, Soós Géza külügyminiszteri titkárt (egyben a kiugrási iroda egyik kulcsszereplőjét) és Boér Elek közigazgatási bírósági tanácselnököt nyerte meg mozgalmának. Rajtuk keresztül a katonák közül Veress Lajos vezérezredes, Horváth Ferenc, Rakovszky György és Kiss János altábornagyok és András Sándor ezredes, Hadnagy Domokos hadiműszaki törzskari alezredes, Szent-Miklósy István vezérkari őrnagy, valamint több ismeretlen nevű katonatiszt is ehhez a körhöz tartozott.{23} Többük neve kulcspozícióban köszön vissza október 15-én. Amint a későbbiekben részletesebben is bemutatom, ezen a körön túlmenően is bőven állt rendelkezésre megfelelő rendfokozatú, tettre kész katonai vezető.

KISS JÁNOS ALTÁBORNAGY (A KÉPEN EZREDES), A MAGYAR KATONAI ELLENÁLLÁS VEZETŐJE

A magyar lakosság túlnyomó többsége számára azok a jelszavak, amelyekre hivatkozva a kormány a háborús aktivitást indokolni kívánta, már 1941-ben sem jelentettek túl sokat. Mindez a honvédség irataiból is nyomon követhető. Kovács Gyula vezérőrnagy, a 2. hadsereg vezérkari főnöke keseregve állapította meg már 1942-ben: „A kivonult hadsereg és valószínűleg maga az anyaország sem látja tisztán e háborúnak és e háborúban való részvételünknek célját és értelmét. […] Nem gyűlöljük sem a bolsevizmust és ezen keresztül ellenségünket, az oroszt.”{24} Ez a helyzet 1944-ben sem sokat változott, leszámítva azt a néhány hetet, amikor a magyar csapatok egyfajta különháborút vívhattak Romániával. Természetesen a lakosság és a katonák egyaránt féltek a szovjetektől, és erre jó okuk is volt. Ez a félelem azonban az esetek többségében egyre kevésbé volt elegendő arra, hogy legyőzze azt a félelmet, amit a szovjetellenes harcban való kitartás okozta folyamatos életveszély jelentett. Ezt az 1944 szeptemberében kezdődő és egyre tömegesebb arányú fogságba esés, illetve a szovjet csapatok elleni partizánmozgalom teljes hiánya bizonyítja a leginkább.

Azt, hogy a németek a háborút elvesztették, az 1944-es katonai főszereplők közül először Vörös János írta le 1944. szeptember 4-i memorandumában, de eléggé kétarcú formában:

…az európai háború a hatodik háborús év kezdetén elérte tetőpontját (…) nem tartom kizártnak, hogy az európai harcot vezető Német Birodalom az egyre fokozódó ellenséges túlsúly következtében a további harc feladására kényszerülve fegyverszünetet kér. Sőt, nem tartozik a lehetetlenségek birodalmába az sem, hogy Németország ellenállása esetleg máról holnapra összeomlik. (…) Tisztában kell lennünk azzal, hogy ha a háborús döntés pillanata újra az 1918-as állapotban találja az országot és fegyveres erejét, úgy hazánk és népünk teljes pusztulása elkerülhetetlen, halálos bizonyossággal bekövetkezik. Ugyanis csak a rend és a hadsereg érintetlen ereje nyújthat biztosítékot a szomszédos kis népek (románok, szlovákok, horvátok, szerbek) féken tartására, mert szembe kell nézni azzal, hogy nekik való kiszolgáltatottságunk fajtánk teljes kiirtásával járna együtt.{25}

Lehet utólag kritizálni Vöröst azért, hogy nem ismerte fel, Hitler, ha akarna, sem tudna már tárgyalásos békét kötni, és a német ellenállás viharos összeomlásával kapcsolatos lehetőség sem következett be. Vörös értékelésének azonban nem ezek az igazán érdekes pontjai, hanem az 1918-as állapotokra mint rettegett rémképre való utalás, illetve a vélelmezett totális nemzethalál egy kapituláció esetén. Mint tudjuk, utóbbi forgatókönyv nem következett be. Abból azonban, amit Vörös az elmúlt idők etnikai tisztogatásairól (például az ukrán–lengyel különháború) tudhatott, megfejelve a zsidókérdés „megoldásával”, egyáltalán nem érthetetlenek ezek a félelmek. Bőven volt ugyanis elrettentő precedens. Vörös memoranduma azonban meglehetősen kétarcúan záródott, mert mindezek előrebocsátása után leszögezte, hogy „továbbra is szövetségesi hűséggel és szilárd fegyverbarátsággal tovább folytatjuk a harcot mindaddig, amíg a németek is hajlandók szövetségesi hűséggel határainkat megvédeni, és erre képesek is. Mikor ez nem áll már fenn, akkor feltétlenül keresnünk kell becsületes, de nem áruló módon a kiegyezést, mert nem dobhatjuk oda a nemzetet a német érdekekért.” A magyar kapitulálásról pedig annyit írt, hogy a politikai vezetés, „ha békeajánlatra kényszerülnénk, úgy a politikai kibontakozást csakis az angolszász oldal felé fogja keresni”.{26} Írta ezt akkor, amikor a szovjet csapatok már egy hónapja elérték a magyar határt – először az északkeleti Kárpátokban, de ekkor már Erdélyben is, és a honvédség egésze harcban állt, az angolszász csapatok pedig elérhetetlen messzeségben toporogtak.

Azért nem lehet kárhoztatni Vöröst, hogy angolszász megszállásra vágyott, hiszen ebben az ország lakosságának túlnyomó többségével osztozott. Az azonban, hogy semmilyen forgatókönyvet sem vázolt fel memorandumában arra az esetre, ha az angolszászok mégsem jönnek, a német fél viszont képtelen a határok megvédésére, az egész memorandumot használhatatlanná tette. Így a kormányzó saját vezérkari főnökére, akinek a feladat egyes számú felelősének kellett volna lennie, nem számíthatott.

Horthy számára a német megszállás után rendkívül szűk mozgástér maradt, amit azonban a szovjetek megjelenése tágítani kezdett – mivel a védekezés a németek minden erejét lekötötte, és német oldalról legalább annyira ki voltak szolgáltatva ekkor a magyar katonai szerepvállalásnak, mint amennyire a magyar kormány kiszolgáltatottja volt korábban a német követeléseknek. Első lépésként 1944. szeptember 7-re koronatanácsot{27} hívott össze, és itt már a miniszterek előtt bejelentette, hogy fegyverszünetet szeretne kötni a Szovjetunióval is. A megbeszélésről sajnos csak igen rövid tartalmi összefoglalók maradtak fenn, ezért nem tudjuk, hogy Horthy ettől az alapvetően helyes elhatározásától miért volt hajlandó visszatáncolni és abban reménykedni, hogy a szovjetekkel való tárgyalás megúszható. Azt, hogy egy a szovjetek előtti kapituláció számára lehetséges forgatókönyv, először 1944. augusztus 2-án fogalmazta meg – ekkor azonban még csak Lengyel Bélának, akit az akkor még Varsó mellett küzdő II. tartalék hadtest parancsnokának akart kinevezni. Lengyelnek szóban azt az utasítást adta, hogy amennyiben seregtestét északra szorítják, vagy kritikus helyzetbe kerül, adja meg magát a szovjet csapatoknak.{28} Ugyanerre a gondolatra azonban a magyarországi csapatok esetében ekkor még nem jutott el.

A miniszterek többsége a bejelentést igencsak kelletlenül fogadta, és ez nyilvánvalóvá kellett volna hogy tegye számára, hogy rájuk nem számíthat. A koronatanácson Csatay Lajos honvédelmi miniszter javaslatára az a döntés született, hogy fel kell szólítani a németeket arra, hogy 24 órán belül küldjenek öt páncéloshadosztályt Magyarországra, ellenkező esetben a kormány fegyverszünetet kér. Másnap egy újabb minisztertanácsi ülésen a miniszterek úgy határoztak, hogy a harcot folytatni kell, és a fegyverszüneti kérelmet nem szabad elhamarkodni.

A kormányzó szeptember 10-én felhozatta Bethlent a rejtekhelyéről, és bizalmasaival,{29} akikhez Esterházy Móric,{30} Lakatos Géza miniszterelnök, Csatay és Hennyey Gusztáv külügyminiszter, illetve Vörös János, a Honvéd Vezérkar főnöke is csatlakozott, öt és fél órán keresztül tanácskozott. Bethlen leszögezte, hogy azonnal fegyverszünetet kell kérni, éspedig a szovjet féltől, „mert ha továbbra is kitartunk a németek mellett, akkor Magyarországot a térképről ki fogják radírozni”. Egyúttal annak a véleményének is hangot adott, hogy a minisztertanácsot nem kellene bevonni az ügybe.{31} Az alkotmányjogi aggályok kapcsán frappáns volt Esterházy megjegyzése, hogy érdekes módon, amikor a kormány hadat üzent Moszkvának, akkor ezek az alkotmányjogi aggályok nem léteztek. „A békeidő parlamentje megbocsátja nekünk, ha mi szankció nélkül az ország számára hasznos békét kötünk, viszont azt sohasem bocsátja meg, hogy tudta nélkül a nemzet számára pusztító háborút üzenünk.”{32} Náday vezérezredes kijelentette, hogy „az oroszok azt tehetik velünk, amit akarnak és amikor akarják […] A németek részéről a legrosszabbra kell felkészülnünk […] Mindegy, hogy a fegyverszünet nyilvánosságra kerül, vagy sem, kénytelenek leszünk harcolni a németek ellen, ahogyan ez máshol is történt. […] Egy dolog bizonyos: ha nem kíséreljük meg, akkor nem lesz rá esélyünk, hogy részesüljünk a lehetséges előnyökből.”{33}

Fontos leszögezni tehát, hogy már ezen a megbeszélésen is többen a Szovjetunióval kötendő fegyverszünetet látták az egyedüli lehetőségnek.

Ehhez képest a megbeszélésen határozat nem született. Horthyt, Vöröst és Lakatost nem győzték meg a szovjetekkel kapcsolatos érvek, és ők továbbra is az angolszász vonalban reménykedtek. Ebben a reményben, Horthy jóváhagyásával, Lakatos másnap a minisztertanácson mégis előadta, hogy a kormányzó fegyverszünetet kíván kötni, ezzel kapcsolatos elhatározása végleges és visszavonhatatlan, csupán az a kérdés, hogy a miniszterek közül ki az, aki hajlandó osztozni a politikai felelősségben. Minden jel szerint a miniszterek el sem jutottak odáig, hogy tisztázzák, kivel is történne a fegyverszünet megkötése (a szovjetekről ugyanis ekkor még nem volt szó), hanem többen tiltakoztak, és bejelentették lemondásukat. Horthy ezt nem fogadta el, ami arra utal, hogy még mindig nem gondolta végig a teendőket. Ezt követően ismét értékes napok teltek el, annak ellenére, hogy a környezetéből elég erőteljes impulzusok érték a gyors cselekvés érdekében. Szeptember 14-én például negyven erdélyi értelmiségi memorandumát kapta meg, az aláírók az azonnali fegyverszünetet követelték, az átadó Teleki Géza{34} pedig szabályosan megfenyegette a kormányzót azzal, hogy ha nem kér fegyverszünetet, akkor Erdély önállóan fog cselekedni.{35}

Érdemes megemlíteni, hogy az erdélyi magyar politikai elit fényévekkel a budapesti előtt járt. Nemcsak Teleki Géza, hanem az erdélyi országgyűlési képviselők nagyobb része is támogatta a fegyverszünet kérdését. Kolozsvárott és Désen Teleki és társai intervenciójára Veress már szeptember elején intézkedett a letartóztatott kommunista foglyok kiengedéséről. Ugyanígy tudott Bethlen Béla kormánybiztos és Veress vezérezredes együttműködni a német kiürítési és rombolási intézkedések szabotálásában (Kolozsvárt is szándékosan minden harc nélkül adták fel október 9-én). Az erdélyiek józanságára vall az is, hogy a román hadüzenet után Teleki és társai erélyes fellépésükkel meg tudták akadályozni a román értelmiség letartóztatását, illetve elérték az addig letartóztatottak szabadon engedését.{36}

Többen már ekkor sejtették, hogy Horthy alkalmatlan lesz feladatára. Esterházy Móric visszaemlékezése szerint az egyik megbeszélés után Bethlen azt mondta neki, hogy „ezen az emberen nem lehet segíteni”.{37} Hogy mennyire igaza volt, azt leginkább azok a ceruzával a nyugati szövetségesekhez küldött, Nádaynak firkantott, a valóságtól teljesen elrugaszkodott sorok bizonyítják, amelyeket Horthy írt egyfajta utasításként nem sokkal később.

A csapataink mind a határon állanak és benn nincs erőnk a német megszállást letörni. Tudnunk kell, hogy a fegyverszünet kérése megakadályozza-e az oroszok és oláhok [sic!] beözönlését, mert ha nem, jobb harcolni, legalább kikerüljük megrohanásunkat és agyonbombázásunkat a németek által. Kívánatos volna, hogy az Entente [sic!] rábírja a szovjetet, hogy határainkat ne lépje át, akkor összes erőnket hazahozhatnánk és energikusan léphetnénk fel. Vagy sürgősen szállítsanak néhány hadosztályt partra Fiuméban, és jöjjenek túl a Dunára. Most naponta amerikaiak, szovjetek, angolok és oláhok bombáznak. Ne bántsanak.{38}

Horthy szeptember 11-én este neje, fia és menye, valamint a kormányzói kabinetiroda vezetője, Ambrózy Gyula, a kormányzó katonai kabinetirodájának vezetője, Vattay Antal, a budapesti I. hadtest parancsnoka, Bakay Szilárd és a testőrség parancsnoka, Lázár Károly jelenlétében közölte, hogy eldöntötte, a fegyverszünet kérését a kormány mellőzésével fogja végrehajtani. Kérte az érintettek hozzászólását és véleményét. Mindenki helyeselte a döntését.{39} Ekkor azonban még mindig nem a szovjetekkel, hanem csak a nyugati szövetségesekkel kötendő fegyverszünetről volt szó,{40} és semmi nyoma sincsen annak, hogy a megjelentek megpróbálták volna visszatéríteni Horthyt a realitások talajára. Tanulságos, hogy miközben Horthy szeptember 7-én egy világosabb pillanatában már rájött arra, hogy a szovjetekkel történő megállapodás kikerülhetetlen, ezt követően mégis visszazuhant azokba az illúziókba, amelyek szerint a kiugrás nélkülük is megoldható.

Horthy csak szeptember 20. körül szánta el magát arra, hogy két titkos békeküldöttséget indítson, egyet azonban még ekkor is a nyugati hatalmak, egyet pedig a Szovjetunió felé. Utóbbi valójában két delegációt is jelentett: elsőre informális jelleggel Atzél Ede, Dudás József és Faust Imre indult szeptember 24-én Moszkvába, és október 3-án érkezett vissza.{41} A delegáció résztvevőinek társadalmi beágyazódottsága nem utalt arra, hogy fajsúlyos szereplőkről van szó: az erdélyi földbirtokos báró Atzél csak informálisan volt kapcsolatban a kormányzóval, Faust baloldali könyvkiadóként dolgozott, az erdélyi kommunista Dudás az 1930-as évekig aktívan politizált ugyan, de sztrájkok szervezéséért 1933 és 1939 között román börtönökben raboskodott, és csak 1944-ben kapcsolódott be a Magyar Hazafiak Szabadság Szövetsége nevű ellenállási csoportba. Hivatalos politikai funkciója egyiküknek sem volt. Horthy nyilván nem sokkal később rájött arra, hogy hivatalos és komolyan is vehető küldöttségre lesz szüksége. Így ez utóbbi tárgyaló küldöttség Faragho Gábor vezetésével 1944. szeptember 28-án indult el – ebből következtethetünk arra, hogy Horthy számára is egyre nyilvánvalóbbá vált, hogy az idő ellene dolgozik.

BAKAY SZILÁRD, AZ I. HADTEST PARANCSNOKA 1944. OKTÓBER 8-IG

Itt kell megemlíteni a párhuzamosan folyó svájci tárgyalások ügyét. Rakolczay László ezredes, berni magyar katonai attasé 1944. március 24-től folyamatosan összeköttetésben volt a berni angolszász körökkel. Felsőbb utasításai alapján az adriai partraszállással kombinált, angolszász csapatok előtti megadás forgatókönyvét próbálta előadni magyar fegyverszüneti ajánlatként, báró Bothmer Károly berni magyar követ bevonásával. 1944. augusztus 29-én jelentette, hogy „tárgyalásoknak angolszászokra való korlátozása lehetetlen. Minden kísérlet oroszok kizárására tárgyalások azonnali csődjét jelentené.” Ennek ellenére a tárgyalásokba bevont Kuthy László ezredes, a 2. vkf. osztály ekkori vezetője augusztus 31-én azt válaszolta, hogy az angolszász kizárólagosság nem a tárgyalásokra, hanem a megszálló csapatokra vonatkozik – tehát még mindig nem értette, hogy nincs mód feltételek támasztására. Rakolczay szeptember 1-jei távirata viszont egyértelművé tette ennek ellenkezőjét, de szeptember 7-én Kuthy mégis azt táviratozta Rakolczaynak, hogy közölje kapcsolataival, csak akkor lehetséges a fegyverszünet, ha a szövetségesek vállalják, hogy a jelenlegi vonalban megállnak, határidőt szabnak a németeknek az elvonulásra, és meghagyják a magyar hadsereg fegyvereit. Szeptember 9-én a rezignált Rakolczay csak ismételni tudta magát: „előzetes feltételeket szabni, vagy azt gondolni, hogy oroszok nélkül lehet csinálni, teljesen kilátástalan”. Hennyey külügyminiszter utasítására mégis az a távirat ment vissza aznap Bernbe, hogy „alapvető feltétel angolszász megszállás, ehhez kívánatos 2-3 angolszász hadosztály légi úton való bevetése”. Rakolczay szeptember 11-én azt válaszolta, hogy „úgy angolszászoknál, mint a többi szövetségeseknél is legrosszabb benyomást kelti, hogy Budapest láthatólag minden rizikó vállalásától fél, pedig minél jobban halasztjuk elhatározásunkat, annál rosszabb helyzetbe jutunk és rizikó is állandóan súlyosabb”. Hennyey ehhez képest még 1944. szeptember 18-án is azt válaszolta vissza, hogy „feltétel nélküli megadás egyenlő öngyilkossággal”, és azzal próbált érvelni, hogy „az angolszászoknak sem lehet érdekük egy nép hiábavaló feláldozása és bolsevizálása”. Rakolczay hiába rimánkodott, hogy fel kell fogni, csak az oroszok előtti feltétel nélküli megadás lehetséges, Budapesten ezt nem értették meg. Náday vezérezredes később említésre kerülő missziója ennek megfelelően egyébként is süketek párbeszédévé vált volna, azonban az élet a kérdést már azzal elintézte, hogy a neki adott rejtjelkulcsba valamilyen hiba csúszott, és ezért Budapest nem volt képes kommunikálni Nádayval. Talán jobb is volt így.{42}

Jegyzetek

{1} Lásd Gyáni: A történeti tudás, 194.

{2} Az interjúk egy része könyvként is megjelent Bokor: Századunk és Végjáték című köteteiben, amelyekre ebben a munkában is bőségesen hivatkozom.

{3} A kérdésre lásd Sárközy: Elbeszélt múltjaink, 127–139.

{4} Lásd ÁBTL A-1310.jegyzőkönyv 1945. január 22.

{5} A Szálasi per című forráskiadás sajnos nem problémamentes, mert ebben érthetetlen módon több helyen átfogalmazták a jegyzőkönyvben szereplő szöveget.

{6} Lásd Karsai: „Szálasi naplója”.

{7} Hennyey: Magyarország sorsa…; Horthy: Emlékirataim; Lakatos: Ahogyan én láttam; Vattay naplója; Rahn: Ruheloses Leben; Edelsheim-Gyulai: Becsület és kötelesség; Lázár Károly visszaemlékezései; Markó: Vörös János visszaemlékezései; Hardy: Az Adriától; Rajniss: Szálasi minisztere voltam. Vattay visszaemlékezése kapcsán megemlítendő, hogy az csupán az 1944–1945 közötti eredeti és ezért helyenként kevéssé strukturált feljegyzéseit tartalmazza, miközben Vattay nem sokkal halála előtt egy összeszedettebb visszaemlékezést is írt – amire munkámban hivatkozni is fogok. Ebben a munkában szándékosan nem használtam a Paál Jób – Radó Antal szerkesztette, 1947-ben megjelenő A debreceni feltámadás című kötetet, mivel az abban szereplő adatok teljesen ellenőrizhetetlenek.

{8} Horthy visszaemlékezéseit eleve részben menye szerkesztette, és a különböző kiadások között fontos szövegek változtak meg. Éppen ezért használtam ehhez a tanulmányhoz az első kiadás szövegét, mivel ezt tekintem a leginkább relevánsnak.

{9} Lehmann: Unternehmen Panzerfaust; Ölvedi: A budai vár; Teleki: Nyilas uralom; Korom: Magyarország ideiglenes nemzeti kormánya; Rozsnyói: A Szálasi-puccs; Vigh: Ugrás a sötétbe; Bokor: Végjáték a Duna mentén; Bokor: Zsákutca; illetve legújabban Bartha: Véres város. Az általam írt Horthy Miklós. A kormányzó és felelőssége 1920–1944 című kötet szintén tárgyalta a kiugrás kérdését. Az újabb kutatások tükrében Horthy felelősségének kérdése még súlyosabb mértékben merül fel, mint amennyire ez az említett kötetben szerepel.

{10} Macartney Október 15. című munkája úttörő jellege miatt számos helyen tartalmaz kisebb pontatlanságokat. A kötet 2. kiadása 1961-ben minimális változtatásokkal jelent meg. Sajnos a 2006-ban magyarul is kiadott verzió fordítása rendkívül szakszerűtlen, nem beszélve azokról a jegyzetekről, amelyekkel a fordító ellátta a jobb sorsra érdemes szöveget.

{11} Aggteleky 1977-ben bekövetkezett halála után irathagyatékát a Hadtörténeti Levéltárra hagyományozta – ez volt az első, emigrációból visszatérő komolyabb irategyüttes, amelyet 1988 után számos egyéb anyag követett.

{12} Elsősorban Zetényi-Csukás Ferenc, Bernáth Zoltán, Isépy Dezső és Raffay Ernő munkái tartoznak ebbe a körbe.

{13} Lásd Nemeskürty: Mi történt velünk?, illetve Nemeskürty: Búcsúpillantás című, az emlékezetpolitika és a népszerűsítő irodalom határmezsgyéjén mozgó alkotásait.

{14} Elsősorban Aggteleky Béla gyűjteményére gondolok, amelyben szinte minden fontosabb szereplő igen részletesen reflektál a felvetett kérdésekre, többszörösen is körbejárva azokat, valamint a nyilas Andreánszky Jenő alezredes kulcsfontosságú visszaemlékezésére (mindkettő a hadilevéltárban férhető hozzá). Ezen túl Gosztonyi Péter Bernben élt magyar történész is rendkívül értékes anyaggyűjtést végzett a témában, amit sajnálatos módon saját maga sem értékelt ki teljes körben.

{15} A tartalékos és hivatásos tisztek személyi okmánygyűjtői, illetve igazolási iratai e kutatás rendkívül értékes forrásai voltak. Az 1945 utáni eljárásokban az október 15-i eseményekhez való viszony kitüntetett jelentőséggel szerepelt. Természetesen ezeket az iratokat is szigorú forráskritikával kell vizsgálni, amit azonban jelentősen megkönnyítenek azok a kereszthivatkozások, amelyek ezekben fellelhetők. Kutatásomhoz ebben az irattípusban több mint 200 személy anyagát néztem át. Sajnálatos módon a dokumentáció korántsem maradt fenn teljes terjedelemben.

{16} Ezen a ponton saját korábbi állításomat is módosítanom kell. A kormányzó és felelőssége című kötetem 91. oldalán a kiugrás kapcsán azt írtam, hogy Horthynak szembesülnie kellett azzal, hogy tisztjeinek többsége elárulta őt. Horthy csakugyan megfogalmazta ezt a vádat, azonban ahogyan a későbbiekben is bizonyítani fogom, igazságtalanul járt el. Volt ugyan, aki elárulta a kormányzót, azonban a tisztek messze túlnyomó többségére nem ez az attitűd volt jellemző, és Horthy saját maga tehetett arról, hogy akciója kudarcot vallott.

Tárgyalások Moszkvával

{1} Szilágyi – Sáringer: Ifj. Horthy Miklós… Sajnálatos módon ebben a kötetben épp a kiugrás kapcsán szinte semmilyen új információ nem szerepel.

{2} Kádár: A Ludovikától… 478–479.

{3} A Magyar Közösség történetére lásd Szekér: Titkos társaság. Az, hogy Szent-Iványi mikortól volt a Közösség tagja, pontosan nem állapítható meg, saját bírósági vallomásaiban ezt 1945 utánra tette, azonban több mint elgondolkodtató, hogy 1945 előtti munkatársainak nagy része már akkor is a Közösség tagja volt.

{4} Horthy Miklós titkos iratai (a továbbiakban: HMTI) 411–412. Az eredeti dokumentum csak másolatban lelhető fel Szent-Iványi Domokos kéziratában, lásd MNL K63 pol.1005–1006.

{5} Gombos: A bukovinai székelyek hazatelepülése…

{6} A kérdésre lásd Ungváry: A Horthy-rendszer…

{7} HMTI 121–130.

{8} Kéri Kálmán: Visszaemlékezés… 1.; valamint Kubinyi: „…ketrecbe engem zártak”… 200.

{9} Romsics: Bethlen… 292.

{10} Karsai: Fegyvertelenül I. kötet, 369–371.

{11} HL VKF 1. eln. 1941/5908 és Karsai: Fegyvertelenül II. kötet, 150a dokumentum, 324–325.

{12} Lásd BFL Szálasi-per, Beregfy Károly kihallgatása 1946. 02. 21., 30/a–30/b.

{13} Lásd Bethlen István emlékirata 1944, 76–77.

{14} Szombathelyi Ferenc (1897. 05. 17. – 1946. 11. 04.) 1941 őszétől a német megszállásig a honvéd vezérkar főnöke, ezt követően rövidebb ideig német letartóztatásba került, a népbíróság koncepciós eljárásában életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték, majd kiadták a jugoszláv hatóságoknak, ahol egy újabb koncepciós eljárásban halálra ítélték, és kivégezték. A Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága 1994-ben felmentette a vádak alól.

{15} Béldy ([1918-ig Bruckner] Alajos 1889. 07. 08. – 1946. 12. 22.) több országban teljesített katonai attaséi szolgálatot, 1940 decemberétől nem töltött be fontosabb katonai pozíciót, mivel ellenezte Werth Henrik vezérkari főnök egyoldalú német orientációját. A kiugrás után bujkált, majd jelentkezett a szovjet csapatoknál, az Ideiglenes Nemzeti Kormány fegyverszüneti bizottságának katonai elnöke lett, azonban a kommunista politikai rendőrség 1945 februárjában letartóztatta, a Népbíróság koncepciós eljárásban kötél általi halálra ítélte, amit kegyelemből életfogytiglani fegyházra módosítottak.

{16} Náday István (1888. 06. 20. – 1954. 01. 30.) 1944 áprilisáig az 1. hadsereg parancsnoka, ezután a németek követelésére nyugdíjazták. A nyilas hatóságok lefokozták, a demokratikus hatóságok igazolták.

{17} Lásd Romsics: Bethlen… 301–303.

{18} Hardy Kálmán (1892. 05. 05. – 1980. 06. 21.) 1920–1928 között kormányzói szárnysegéd, ezután Berlinben és más fontos helyeken katonai attasé, 1942-től a honvéd folyami erők parancsnoka, 1944. 10. 15. után a nyilas hatóságok halálra ítélték, de kegyelmet kapott. 1951-ben az USA-ba vándorolt ki.

{19} Bokor: Végjáték… 264.

{20} Dombrády: Kísérlet… 25–26. és uő: Vörös… 25.

{21} HL Aggteleky-gyűjtemény 287-es doboz: Aggteleky észrevételei Kéri Kálmán 1972. tavaszi feljegyzéséhez.

{22} HL Aggteleky-gyűjtemény, 287. doboz, Kéri Kálmán feljegyzése 1972. 10. 03.

{23} Szekér: Titkos… 102.

{24} HL 2. hadsereg iratai 6. doboz, 2. hadseregparancsnokság hadinaplója, 68. számú melléklet.

{25} A memorandumot idézi Nagy: Végzetes esztendők 258., és csatolták Vörös vizsgálati anyagához is (ÁBTL V-32000/22, 60-61.).

{26} Uo. 264., valamint ÁBTL V-32000/22, 61.

{27} Az államfő által összehívott és az ő elnökletével lefolytatott megbeszélés, amelyen a miniszterelnök mellett az összes miniszter részt vett.

{28} Lengyel: Európa… 239.

{29} Vattay Antal, Rőder Vilmos, Kánya Kálmán volt külügyminiszter, Sónyi Hugó nyugállományú vezérezredes felsőházi tag, Károlyi Gyula volt miniszterelnök, Náday István nyugállományú vezérezredes.

{30} Az 1881-es születésű Esterházy 1917-ben rövid ideig miniszterelnöki és miniszteri pozíciót is betöltött, 1931-tól országgyűlési képviselőként és befolyásos politikusként a kormánypárt mérsékelt erőinek egyik vezetője volt. A kiugrás után a Gestapo letartóztatta. 1951 és 1956 között sírásóként dolgozott, a forradalom alatt Bécsbe emigrált, 1960-ban hunyt el.

{31} Az eseményekre lásd Sakmyster: Admirális… 333–334.; Vigh: Ugrás… 72–83.

{32} Idézi Romsics: Bethlen… 102.

{33} Bokor: Végjáték… 220.

{34} Teleki Géza (1911. 11. 27. – 1983. 01. 05.) Teleki Pál miniszterelnök fia, földrajztudós, az 1944. szeptember végén Moszkvába küldött delegáció egyik tagja, rövid ideig az Ideiglenes Nemzeti Kormány vallás- és közoktatásügyi minisztere, a párizsi békeszerződés egyik előkészítője, 1948-ban az USA-ba vándorolt ki, ahol a földrajz tanszék vezető egyetemi tanára lett.

{35} Teleki Gézának Horthy felháborodottan mondta: „Halott apád nem beszélne így velem!” Amire Teleki azt válaszolta, hogy „Egészen pontosan így beszélne.” Lásd Vigh: Ugrás… 99.

{36} Lásd Pomogáts: Az 1944…; valamint Bethlen: Észak-Erdély… 157–203.

{37} Gecsényi: Esterházy… 47. Esterházy feltehetően az 1944. szeptember 10-i tanácskozásra utalt.

{38} Szakály: Náday… 317. Horthy feljegyzésének további részeiben azon kesergett, hogy már a teljes magyar ipart és az összes hidat lebombázták (ami nem volt igaz), a második bécsi döntés kapcsán önmagának is ellentmondva pedig azzal érvelt, hogy „nem mi kaptuk Erdély felét a németektől, hanem az oláhok”.

{39} Lázár Károly… 68.

{40} Ezt a kérdést az ügy résztvevői szándékosan homályban hagyták, ugyanis saját felelősségük is felmerült volna akkor, ha visszaemlékezéseikben megírták volna az igazságot.

{41} A Dudás–Faust misszióra lásd Bokor: Zsákutca, 133–180.

{42} Bern, SOE Gosztonyi-gyűjtemény, Rakolczay jelentése 1946. január 14. a magyar Honvéd Vezérkar Főnökének.