ZARIFA GHAFARI
– HANNAH LUCINDA SMITH

ZARIFA

Egy nő harca a férfiak világában

Fordította Tábori Zoltán

A kötet az alábbi kiadás alapján készült:

Zarifa Ghafari and Hannah Lucinda Smith: ZARIFA – A Woman’s Battle in a Man’s World, Virago Press, London, 2022.

Virago Press an imprint of Little Brown Book Group.

Copyright © 2022 by Zarifa Ghafari

Published by arrangement with the Asia Literary Agency

Fotók: Travelstan/Sayed Aman Sadat 6., 7. oldal (lent), 8. oldal (lent); Bundesbildstelle/Steffen Kugler 8. oldal (fent)

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Tábori Zoltán, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Bakay Dóra

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelő Sólyom Melinda

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-208-2

A bátor afgán nőknek, akik a szabadság és emberiesség nevében küzdenek a kegyetlenkedés és a szélsőségesség ellen

ELŐSZÓ

2022. február

Csanga, Wardak tartomány

A csangai férfiak mindent tudni akartak Németországról. Miután a rizses hús és a kevésbé kelendő tejpuding elfogyasztását követően a sihederek összeszedték a fatálakat és feltekerték a narancsszín műanyag padlógyékényt, eltüntetve az elhullajtott rizsszemeket és cukortasakokat, az idősek rám szegezték tekintetüket, és feszülten figyeltek, miközben kortyolgatták a teájukat. Mély lélegzetet vettem, megigazítottam a fejkendőmet, és elkezdtem mesélni a jogosítványokról.

– Órákat kell venni – magyaráztam. – És aztán vizsgát tenni.

Meglepetten néztek össze. Olyan még nem fordult elő, hogy bármelyikük autóvezetői tudását ellenőrizte volna valaki, mielőtt beültek a volán mögé. De a java még csak ezután jött.

– És aztán elveszik a jogosítványát, ha valaki sokat szabálytalankodik!

Erre tényleg ledöbbentek. Németország a szabadság ha-
zája, hát nem?! Akkor meg hogy lehet, hogy nem engednek autót vezetni egy férfit? Pedig még rá se tértem a lényegre, a krumpli mellbevágó árára az áruházakban, a pénzre, amelyet oda kell adni a kormánynak még azelőtt, hogy az ember kézhez kapná a fizetését. Tudtam, hogy ezek sokkoló hírek lesznek, és nem is igazán fognak hinni nekem. Itt, Csangában, ebben a Kabultól száz kilométerre eső, eldugott földművesfaluban, ahová autóval nyolcórás zötyögés után jut el az ember a hegyek közt kanyargó földutakon, úgy képzelik, hogy mindenki hihetetlen jólétben él, aki csak eljut Európába. És most itt vagyok én, az ígéret földjének küldötte, egy fiatal afgán nő, aki gyakorlatilag azt közli velük, hogy teljes tévedésben vannak.

Aligha hibáztathattam ezeket az embereket: a remény volt majdhogynem mindenük. Csangát mustárszínű sárkunyhók gyülekezete alkotta, híján a vezetékes víznek és az áramnak. A mobiltelefonhoz térerőért feljebb kellett kaptatni a hegyen. Vécére menni annyit tett, hogy beguggoltak egy kunyhóba a domboldalon. Az iskola egyetlen helyisége a fiúknak dukált, ahol egymásra stószolt Koránok és más vallási művek tornyosultak a falnál a hatalmas halmokban álló imaszőnyegek közt. Volt még egy udvari „tanterem”, ahol a lányok kuporogtak a földön törökülésben a tanórákon, kiszolgáltatva az elemeknek, leginkább februárban, amikor az olvadó hó sártengert csinál a döngölt agyagból. Még egy állatot se tartanék ott.

Ami a férfiakat illeti, a tavasz küszöbönálló beköszönte néhány kellemes hónapot ígért, és ilyenkor még azok is büszkén hangoztatják, hogy ők inkább a szülőföldjükön maradnak, akik Németországot olyan országnak hiszik, ahol mindenki Audival jár. Tavasszal a hó lecsúszik a sziklacsipkés hegyekről, felfedve a smaragdzöld fű szőnyegét és az almafák csupasz ágain a levélkezdeményeket. A nap korábban kel, és mindennap kicsivel mélyebbre hatol be melegével a földbe; heteken belül már minden egyetlen nagy illatbuborékban virul, a férfiak bő gatyában és pólóban belegázolnak a völgy alján a folyóba, és egymást fröcskölve kurjongatnak örömükben. A nők nem csatlakoznak hozzájuk. Csangában tizennégy év felett szinte valamennyien férjezettek; nekik nem sok idő jut a játékra.

Csangába a tálibok hozták el a modern élet legtöbb elemét, köztük az iskolát is. A nemzetközi segélyszervezetek és a NATO-csapatok Afganisztánban töltött húsz éve alatt szinte egy fitying sem jutott el a Csangához hasonló falvakba az országba zúdított dollármilliárdokból. Ha nem követték volna az eseményeket rögtön légi csapások és éjszakai támadások, a helybeliek talán még arról sem tudtak volna, hogy 2001-ben rendszerváltozás történt Kabulban. Külföldi utoljára az 1980-as években járt Csangában, amikor két francia orvos tévedt oda – ha nem számítjuk az égből ejtőernyővel, robotzsarus szerelésben beeső amerikaiakat. Senki sem vette a fáradságot, hogy eljöjjön ide és utat aszfaltozzon, piacot szervezzen vagy csatornahálózatot építsen ki. Az orosz harckocsironcsok ott maradtak az út szélén, a harminc éve rozsdálló ócskavas halmok ugyanazt az okkerszínt vették fel, mint alattuk a talaj. Egy svéd segélyszervezet létrehozott egy kezdetleges szülészetet az egykori iskolában, és kiképzett helybeli nőket bábának, hogy segédkezzenek a problémamentes szüléseknél. Máskülönben minden egyebet a párhuzamos tálib állam honosított meg, az oktatástól kezdve a közbiztonságon át a saría jogrendig. A környék egyik legnagyobb épülete, amely egykor a wardaki kormányzóé volt, most a militánsok börtöne. És a saját biztonságuk mellett ez volt az, amiért mindenki a tálibokat támogatta a faluban.

Azok az idős emberek Csangában, a tálib fiúk apái és szimpatizánsai úgy néztek ki, mintha a National Geographic afganisztáni riportjából léptek volna elő. Turbánjaiktól, ezektől a kimódolt ősi gyolcsgöngyölegektől másfélszer akkorának látszott a fejük. A válluk és nyakuk köré nagy, földszínű gyapjúsálat, úgynevezett patót vetettek lezseren. A szabadban, a vad hegyi szélben ezt a patót a fejükre húzzák, és álarcszerűen úgy betekerik vele az orrukat-szájukat-állukat, hogy csak a bagolyszemük világít belőle borostyánfénnyel. Néhány siheder is elsajátította ezt a módit, a nyomaték kedvéért fekete szemfestékkel pödörve még egyet a szempillájukon. Vendéglátóim körém gyűlve üdvözöltek, meghívtak otthonaik legjobb társalgójába, amelyet a család egyetlen gázpalackos hősugárzója fűtött be, és valamennyien kényelmesen elhelyezkedtünk a fal mentén körben elrendezett tömött, piros párnákon. A nők máshol voltak, a ház egyik hidegebb szegletében vártak a sorukra, hogy nekiláthassanak az ételnek, amelyet mindannyiunknak készítettek.

A külső megfigyelőnek úgy tűnhetett, mintha semmi sem változott volna Csangában évszázadok óta; olyan hely, amelyet érintetlenül hagyott a külvilág modernizálódása. Van azonban egy kis részlet, amely másról árulkodik. Magasan fenn, a türkizkék falon egy fénykép lóg, rózsaszín és sárga virágfüzérrel keretezve: egy pengebajszú, oldalra fésült hajú fiatalember fotója. A képet nyilvánvalóan hivatásos fényképész készítette évtizedekkel ezelőtt, és Mohammad Dzsan, a turbános leszármazottaira lebámuló családfő öltönyt és nyakkendőt visel rajta. Az 1970-es évek elején, amikor a portré készült, Mohammad Dzsan fiatal közlekedési rendőr volt Kabulban, miután elhagyta Csangát, hogy új életet kezdjen a fővárosban. Kabulban engedett a baloldali politika csábításának, benne a haladó, demokratikus Afganisztán ígéretének, és belépett a szocialista Khalk Pártba (más néven Afganisztáni Népi Demokratikus Pártba), melyet baráti szálak fűztek a Szovjetunióhoz. Megnősült, családot alapított, és semmi oka nem volt azt hinni, hogy az ő meg az övéi élete nem ebben az újszerű mederben fog folytatódni.

Ám 1973-ban minden bomlásnak indult. Először Zahir sahot, a királyt letaszították a trónjáról egy puccsal, amelyet unokatestvére, Mohamed Daud kán altábornagy vezetett, aki „korruptnak és erőtlennek” bélyegezte rokonát, és ígéretet tett az ország demokratizálására. Daud tábornok a Khalk Pártra ruházta a kormányzást, magát pedig köztársasági elnöknek kiáltotta ki. A szovjetek a lehetőséget megragadva elkezdték növelni a politikai befolyásukat. 1978-ban egy Moszkva támogatását élvező kommunista frakció hajtott végre puccsot, meggyilkolták Daudot, és átvették a hatalmat. A baloldali író-újságíróból lett új kormányfő, Núr Mohamed Taraki a bolsevik típusú forradalom szükségességét vallotta. Rögtön neki is állt a magánvagyonok elkobzásának és újraosztásának, a polgárság felszámolásának, miközben az ország anarchiába süllyedt. Egy éven belül a vadonatúj kormányt frakcióviszályok szaggatták szét, és 1979 decemberében a szovjet hadsereg átlépte a határt, napok alatt ott termett Kabulban, és felállította a maga bábkormányát. Kezdetét vette az egy évtizeden át tartó szovjet–afgán háború. Az ellenállás mélyen vallásos emberekből szerveződött, akik magukat mudzsahedeknek, „szent harcosoknak” nevezték, és akiknek a szemében az istentelen kommunizmus a borzalom netovábbja volt.

Mohammad Dzsan már nem számított haladó gondolkodásúnak: a mudzsahedek szemszögéből áruló volt. Odaát Csangában a mudzsahed ellenállás támogatottsága csorbítatlan maradt. És így, afgánok millióihoz hasonlóan, Mohammad a túlélést választotta. Elhajította nyugati stílusú öltönyét-nyakkendőjét, visszaköltöztette fiatal családját a falujába, elszegődött teherautósofőrnek, és beállt a kegyetlen hadúr és fanatikus iszlamista, Gulbuddin Hekmatyar mudzsahed frakciója mögé.

Az azóta eltelt négy évtizedben, miután Mohammad visszatért Csangába, Afganisztánban háromszor zajlott rendszerváltás: a szovjet bábállamból tálib vallási uralom lett, azután nemzetközi támogatást élvező kormány, és végül visszajöttek a tálibok. A kabuli földindulásoknak nem sok jelentőségük volt a Csangához hasonló falvakban. A csangaiak a mudzsahedeket támogatták, aztán a tálibokat, amikor a tálibok bizonyultak a legerősebbnek a klikkek közül. 2001-ben, amikor a tálibokat kiűzték Kabulból és a többi nagyvárosból, harcosaik vidékre vonultak vissza – olyan helyekre, mint Csanga –, és folytatták a kormányzást, mintegy párhuzamos államként. Végül 2021 augusztusában a tálib árnyékkormány került hatalomra Afganisztánban.

A szobában tartózkodó férfiak, köztük Mohammad Dzsan fiai és testvérei, jórészt örömmel fogadták, hogy a tálibok visszatértek a hatalomba. Asraf Gáni elnök korábbi kormánya velejéig korrupt volt, az egyszerű afgánok életének javítására szánt nemzetközi pénzek nagy részét zsebre tették. Most a falubelieknek nem kellett félniük a házaik elleni éjszakai támadásoktól, vagy attól, hogy idegen katonák rontanak be hozzájuk sáros bakancsban, miközben a feleségeik és a lányaik otthon vannak. Abban reménykedtek, hogy az új tálib kormány talán most költ valamennyi pénzt Csangára.

De itt, a paradoxonok országában legalább ez a fotó fent van a falon – arról a férfiról, akit a legnagyobb tisztelet övez a családjában, csinos nyugati öltönyében megörökítve az időtlenségnek, a tekintete csordultig tele egy olyan Afganisztánba vetett reménnyel, ahol a nők egyenrangúak lehetnek a férfiakkal.

A nevem Zarifa Ghafari. Afgán nő vagyok, 1994-ben születtem, olyan időben, amikor polgárháború dúlt a hazámban, és a tálibok első uralma alatt cseperedtem fel. A 2001 utáni korszakban lettem nagykorú, amikor nyugati haderő, segélyszervezetek és dollármilliárdok tartottak életben egy elvileg demokratikus kormányzatot. Felnőttként én lettem az első nő a polgármesteri székben Wardak tartományban, ebben a Kabultól nyugatra eső tálib hátországban. Pozíciómnak köszönhetően az egyik legismertebb nő voltam az országban, mellesleg a tálibok kifejezett ellenfele. Emiatt a militánsok háromszor próbáltak megölni, és amikor kudarcot vallottak, meggyilkolták az apámat. Amikor Afganisztán 2021 augusztusában másodszor is a tálibok kezére került, menekülni kényszerültem, a kabuli repülőtér evakuációs zűrzavarában jutottam fel az egyik gépre, hogy új életet kezdhessek menekültként Németországban.

Fél évvel később meghoztam azt a döntést, amellyel hőssé váltam egyes honfitársaim szemében, és megalkuvóvá másokéban: visszatértem Afganisztánba, hogy bátran szembenézzek a tálibokkal. Többen kérdezték, hogyan és miért tettem. A válasz igazán egyszerű volt: végül is még mindig afgán állampolgár vagyok. Odautaztam egy repülőgéppel, mint bárki más. Érzelmileg és fizikailag volt inkább nehéz. A hatalomba való visszakerülésük óta eltelt hónapokban a tálibok több női aktivistát letartóztattak, és egy csomó szabályt hoztak, amelyekkel korlátozták a nők szabadságát. Tartottam tőle, hogy abban a pillanatban őrizetbe vesznek, ahogy bemutatom az útlevelemet a bevándorlási pultnál, vagy hogy egy felfuvalkodott tálib az ellenőrzési ponton felismer, és képtelen lesz uralkodni magán.

A biztonságom érdekében megszereztem a német kormány támogatását, valamint biztosítékot a tálib vezetéstől, hogy semmi bajom nem eshet, amíg Afganisztánban tartózkodom. Emiatt más afgán aktivisták azzal vádoltak, hogy szerecsenmosdatást végzek az új rezsimnek. De én nem politikai célból mentem, és nem is bocsátkoztam se megbeszélésekbe, se alkudozásokba a tálibokkal. Azért mentem, hogy saját szememmel lássam azt a humanitárius programot Kabulban, amelyet én hoztam tető alá nem sokkal a németországi száműzetésem után, és hogy szolidaritást mutassak a még Afganisztánban élő nőkkel. A helyzet, amit a hazámban találtam, azon a helyen, ahová féltem, hogy már sosem lesz módom visszatérni, jóval összetettebb volt, mint a rárakódott egyszerűsítő, fekete-fehér magyarázatok.

Wardaki polgármesterségem idején, 2018 májusától 2021 júniusáig nem mehettem el Csangába, jóllehet papíron kötelességem lett volna. A tartományi fővárosban, Maidan Sharban lévő irodámtól alig több mint egy kilométerre már tálib felségterület kezdődött, és még ha meg is menekülök az úton lesben állóktól, a faluban biztosan letartóztatnak. Hivatali időm során azt kellett megélnem, hogy a tálibok felmorzsolják a kormányzati ellenőrzést Wardak felett, míg végül a harc elérkezett magába a fővárosba is, arra kényszerítve engem, hogy új kormányzati beosztást vállalva Kabulba távozzam. Ennek ellenére most, hogy az egész ország a tálibok kezére került, szabadon tudtam utazni, és a falubeli öregek szívélyesen fogadtak. Egy csípős délelőttön, amikor a kora tavaszi napsugarak elkezdték felolvasztani a havat a hegycsúcsokon, segélycsomagokat osztottam, és a gazdasági gondjaikról beszélgettem a helybeliekkel. Az öregek meghallgatásra hívtak Csanga tanácstermébe – először fordult elő, hogy bármelyikük is leült volna helyi politikáról vitázni egy nővel. A kicsiny szobába bezsúfolódva, a falra feltűzött fehér tálib zászló alatt előadták, miért örülnek annak, hogy a régi kormányzásnak vége szakadt.

– Most nincs háború, nincs vérontás – mondta az egyikük, akinek a turbánja fehéren csillogott, mint a hó. – A segély korábban olyanokhoz került, akik a hadurak meg a hatalmasságok köreihez tartoztak. Most legalább valamennyi eljut azokhoz, akik rászorulnak.

Nem értett vele egyet egy másik, akinek az arca olyan ráncos és barna volt, mint a dió.

– De most a tálibok az övéiknek osztogatják a segélyt – szögezte le. – Még mindig nem azokhoz kerül, akiknek igazából szükségük lenne rá.

Fél órán át beszélgettem ezekkel az emberekkel, akik alig egy hónapja még a halálomat ünnepelték volna. Nem érzékeltem sem rosszindulatot, sem haragot. Ezt nem egyszerű megokolni. Amikor polgármesterként az életemre törtek, azok a kísérletek nem személy szerint ellenem irányultak. Hanem az ellen, amit képviseltem a szemükben: egy hitvány kormányzatot, amely semmit nem tesz az egyszerű afgánokért; továbbá a nők olyasfajta felszabadítását testesítettem meg, ami a Csangához hasonló falvaktól idegen elvárás volt. Az én megölésem a táliboknak győzelem lett volna, egyfajta emlékeztető a kabuli kormány felé, hogy még ők vannak hatalmon az olyan helyeken, mint Wardak. De most, hogy a tálibok győztek, okafogyottá vált, hogy megöljenek. Mi több, inkább az állt érdekükben, hogy védelmezzenek. 2022 februárjában a nemzetközi elismerésre és a vele járó anyagi támogatásra szomjazó tálibok PR-kényszerben voltak, igyekeztek meggyőzni a világot, hogy ők már nem az a csapat, amelyik az 1990-es években uralkodott Afganisztánban, betiltotta a tévét és a zenét, a nőket pedig arra kárhoztatta, hogy kék burkás, bolygó árnyakként éljenek.

Az öregekkel folytatott beszélgetésen javarészt én vittem a prímet. Ezek a férfiak, akiknek legtöbbje sosem törődne a felesége, nővére, húga vagy lánya véleményével, szinte itták a szavaimat. Nekem mindig is természetes tehetségem volt a nyilvánosság előtti megszólaláshoz; még amikor majd összeesem a fáradtságtól, akkor is csak megrázom magam, és már készen is állok egy interjúra vagy előadásra. Ez olyan képesség, amelyet folyamatosan fejlesztek magamban kislány korom óta, amikor rájöttem, milyen hatékony dolog ez; éppúgy hasznát vettem, amikor flancos konferenciákon kellett szót értenem a világ vezetőivel, mint amikor szerény sárkunyhókban írástudatlan afgán férfiakat győzködtem.

– Kérve kérem, sőt rimánkodva kérem magukat, engedjék iskolába a lányaikat! Ha az itteni iskola újjáépül, és középiskola is lesz benne, hagyniuk kell tanulni őket a tizenkettedik osztályig! – érveltem. – Ha ki akarnak kecmeregni ebből a nyomorúságból, kérem, taníttassák a gyerekeiket, különösen a lányaikat. Ha befektetnek a fiuk oktatásába, ő pénzt fog hozni a házhoz. De ha befektetnek a lányuk oktatásába, akkor majd, ha ő is anya lesz, oktatni fogja a saját gyerekeit, és aztán az unokáit. Ha taníttatnak egy nőt, felemelnek tíz nemzedéket!

A férfiak – írástudatlanok, ámde bölcsek – megfontoltan bólogattak, és a végén nem győztek hálálkodni, amiért eljöttem meglátogatni őket. Sorban kezet ráztak velem, és kivonultak a teremből. Mindannyian abban reménykedtek, hogy talán képes vagyok valami változást hozni Csangába, és örültek, hogy egy politikus, még ha hajdani is, vette a fáradságot, hogy megtegye ezt a nehéz utat a falujukba. Mindannyiukra nagy hatást gyakoroltam azzal a pályával, amelyet magamnak választottam. Mégis, ha valaki megkérdezte volna bármelyiküket, szeretnék-e, ha a lányaik valami hasonlóra adnák a fejüket, a válasz egybehangzóan ez lett volna: Dehogy! Ez itt Afganisztán.

A csangai nők a gyerekeikről akartak beszélni, nevezetesen, hogy kinek-kinek hány van. Egy olyan helyen, ahol a nők ritkán hagyhatják el a házat, ahol kevesen járnak iskolába, és az elemi után még annál is kevesebben tanulnak tovább, egy nő megbecsülésének csak egyetlen fokmérője van: hogy hány gyereket szült. Mahdia nem tudta, hány éves, csak megtippelni tudta. Tizenhárom éves fejjel ment férjhez, és onnantól évente egy gyereket számítva – a húszból tizenhat maradt életben – úgy vélte, a harmincas évei közepén járhat. Feltűnően jól nézett ki, sima sötét arcbőre ráfeszült kiugró járomcsontjára, szeme fiatalos csillogását díszes fejkendőjének vöröse és a sin kál ellenpontozta: a homlokára tetovált kis kék pötty, amit sok afgán a szemmel verés kivédésére visel. Áldottnak érzi magát, mesélte nekem.

– Egyszerűen ez jutott nekünk – felelte Mahdia, amikor megkérdeztem, hogyan tudja elviselni ezt az életet. – Sose láttunk olyat, ami más lenne, mint a miénk. Egyszerűen ez van.

Letaglózó volt ezt hallani egy honfitársnőm szájából. Nem politikai szándék hozott ide, nem is önreklám. Azért jöttem, hogy kiderítsem, mit tudok megmenteni a hazámból most, hogy a tálibok visszatértek a hatalomba. Női oktatóközpontot és terhesgondozási klinikát nyitottam Kabulban a Segélyszolgálat az Afgán Nők Felemelésére elnevezésű humanitárius alapítványomon keresztül. De tudtam, hogy igazi változás beindítására leginkább itt van lehetőségem, az olyan helyeken, mint Csanga. A fiatalabb, férjezetlen nőkhöz fordultam, és megkértem őket, hogy hagyják el a termet. Nyíltan akartam beszélni, ugyanakkor azt is tudtam, hogy az idősebb nők nem köszönnék meg nekem, ha tabutémákkal hozakodnék elő a lányaik előtt. Amint magunkra maradtunk, beszélni kezdtem arról, hogy egyszerre joguk és felelősségük is korlátozni, mekkora legyen a családjuk.

– Az egy, két vagy három gyerek a természetes – magyaráztam. – De minden gyerekkel, akit világra hoztok, rengeteg energiát veszítetek. Talán néhány évet is elvesz az életetekből. És ha a gyereketek lány, akkor a férjetek egy nap azzal jön haza, hogy talált neki férjet. És éppúgy, ahogy a ti esetetekben, neki sem lesz beleszólása a dologba.

Csangában nem volt könnyű sorsuk a férfiaknak, de az igazán keserves élet a nőknek jutott. A legtöbb férfi nem engedi, hogy férfi orvos vizsgálja meg a feleségét, még akkor sem, ha az vajúdik, vagy az élete veszélyben forog. De még ha engedik is, a vizsgálat többórás utazást jelent a zötyögős utakon egy motorbicikli hátsó ülésén, mert itt kevés embernek van autója. Csak kevés nő akad az országban, akinek az oktatása eljutott arra a szintre, hogy szakképzett egészségügyi dolgozó legyen. A legtöbb csecsemő otthon születik, az afgán nők termékenységi rátája mégis az egyik legmagasabb a világon, merthogy általában a férfiak döntik el, hány gyereket szüljön a feleségük. Mint sok iszlám országban, itt is az a szemlélet uralkodik, hogy a férfiasság és a férfiúi büszkeség egyenes arányban áll a gyermekek számával – vagyis minél több, annál jobb. Igazság szerint a terhesség és a szülés több nőt és gyermeket ölt meg Afganisztánban az eltelt negyven év alatt, mint a lövedékek és bombák valaha is. Körülbelül minden tizedik anya és minden huszadik kisbaba meghal a szüléskor. A konzervatív társadalmakban azonban a változás csak fokozatos, nemzedékeken át tartó folyamat.

– Hallgassatok rám! – mondtam a nőknek. – Az anyámnak nyolc gyereke volt. De nekem nem lesz több kettőnél. És ők majd kialakítják a maguk véleményét ebben a kérdésben.

Elmondtam nekik, hogy a családunk mennyit küszködött gyerekkoromban; voltak esték, amikor üres rizsből állt a vacsora. Elmeséltem, hogy a család helyzete mekkorát változott, amikor az anyám újra munkába tudott állni, és ez kiemelt bennünket a túlélési üzemmódból olyan szintre, ahol már a jobb jövőn gondolkodhattunk. Elmondtam, hogy az apámat megölték, és hogy most milyen nehézségeken megyünk keresztül mint menekültek. Elkezdtek bízni bennem, amikor látták, hogy nem egyszerűen valami gazdag nő vagyok, aki külföldön tanulhatott, és most visszajött kioktatni az afgánokat, hogyan éljenek. Apránként kezdtek megnyílni, levedlették azt a védelmi álcát, hogy ők boldogok mindazzal, amit az élet kínál nekik Csangában. A beszélgetésünk végére könnyek csorogtak végig Mahdia arcán.

Másnap reggel, mielőtt visszaindultam Kabulba, még megreggeliztem ezekkel a nőkkel és a lányaikkal. Háttal a falnak körbe ültünk abban a szobában, amely oly csupasznak és hidegnek tűnt nekem előző este, most viszont a padlón kis tányérok hevertek lekvárral, tojással és sajttal megrakva. A reggeli nap betűzött az ablakon, odakint felfénylettek a hófödte hegyek. Vidám, tereferés reggelink volt. A nők sok boldogságot kívántak a házasságomhoz, és közölték, hogy imádkozni fognak, hogy hamarosan visszatérjek Csangába.

– Annyira büszkék vagyunk rád, annyira örülünk az ittlétednek! – vallotta be az egyikük. – Azt kívánom, hogy a lányom úgy nőhessen fel, ahogy te.

Ha csak ezt az egy nőt sikerült meggyőznöm, már megérte megtennem a hosszú utat Csangába.

EGY

Ha valaki felsorakoztatná anyámat, nagyanyámat és engem úgy, hogy mindhárman profilból látsszunk, azonnal észrevenné, hogy egy tőről fakadunk. Mindannyiunknak ugyanaz a sasorr uralja az arcélét. Ázsiában sok nő a plasztikai műtét eszközéhez folyamodik az ilyen orr megváltoztatására, hogy más, feltűnő vonásokkal szorítsák háttérbe a „sísáncból” megmaradó csonkot. Sosem értettem, miért kell ilyen messzire menniük a nőiesség nyugati ideáljának hajszolásában. Nekem ez az anyai ágon örökölt vonás az erő jele.

Ahhoz, hogy kifejtsem, hogyan lettem olyan afgán nő, aki a társadalmi viszonyai ellen fordul, a legelején kell kezdenem. Családunk egész történetére Afganisztán tragédiája nyomta rá a bélyegét. A trauma átörökítődött a DNS-emben.

Anyám, Karima hároméves volt, amikor az apját meggyilkolták az Afganisztán feldarabolásán szorgoskodó mudzsahed milíciák. Ez 1980-ban történt, egy évvel a szovjet hadsereg inváziója után, és a mudzsahedek már eldöntötték, hogy a faji hovatartozás fontosabb, mint az ország vagy a hit. Etnikai frakciókra bomlottak: pastuk, hazarák, tádzsikok, üzbégek. Afganisztán tarka etnikai szőttesének elemei egymással harcoltak, mindegyik csoport élén olyasvalaki állt, aki lehetőséget látott a zavarosban halászásra. A pastu frakció vezetője, Gulbuddin Hekmatyar azok közé tartozott, akik a vallásban ürügyet láttak a kegyetlenkedésre. Első csatlósa egy bandita, Zerdad Farjadi volt, aki becenevét az egyik testőrének köszönhette. Ez a testőr a szóbeszéd szerint emberevésre vetemedett, és a „Kutya” néven híresült el; Farjadi ezért kapta a „Nagy Kutya” ragadványnevet. Legfőbb bevételi forrásuk a Pakisztánba vezető dzsalálábádi határátkelő volt, amelyet elárasztottak a fokozódó vérontás elől menekülni vágyó emberek ezrei, legfőképp liberálisok és értelmiségiek. Farjadi és kutyája felügyelte az ellenőrző pontot a határátkelőn, és pénzt zsaroltak ki a távozni szándékozókból.

De egyetlen népcsoport sem maradt ki a szörnyűségek elkövetéséből – itt nem voltak jó fiúk, csak rosszak és még rosszabbak. A tádzsikok vezetője Ahmad Sah Maszud volt, „Pandzsír oroszlánja”, aki hét szovjet offenzívát vert vissza észak-afganisztáni felségterületén, és a tálibok gyilkolták meg 2001-ben, két nappal az ikertornyok elleni támadás előtt. A hazaráké Abdul Ali Mazari volt, akit idővel elfogtak, megkínoztak és megöltek, holttestét pedig egy helikopterből hajították ki. Az üzbégeké a rongyrázásáról (beleértve a golyóálló Cadillacjét) és háborús bűntetteiről híres Abdul Rashid Dostum. Az ő – hirtelen jött hatalmuktól megrészegült – harcosai kószáltak éjjelente a falvak utcáin lányok után kutatva, hogy megerőszakolják őket. Az északi tartományban, Kunduzban, ahol anyám a gyerekéveit töltötte, horrorisztikus városi legenda járta egy nőről, aki balszerencséjére a két klikk közti ütközet frontvonalára szorult. A harcosok betörtek a házába, miközben fiúcsecsemőjét szoptatta, levágták a mellét és megölték a kisfiút. Egyik kedvenc kivégzési módjuk a raksz morda, a „haláltánc” volt. A gyilkosok levágták az áldozatuk fejét, forró olajjal teli kádba hajították, és nevetve nézték, ahogy a lefejezett holttest a földön fekve rángatózik.

Anyai nagyapám, Abdul Rahman Oszmani iskolaigazgató volt Kunduzban. Ez a koedukált tanintézet abban a rövid időszakban nyitotta meg kapuit, amikor a szocialista kormány a zászlajára tűzte a nők jogait. Kabulban a nők a férfiak közé vegyülve, fedetlen fővel látogatták az egyetemi előadásokat, némelyikük miniszoknyában sétált be a tanterembe, a kezük könyvekkel tele. Persze egyöntetűségről nem beszélhetünk. A kabuli utcákon nem lehetett nem észrevenni a dühös férfiakat sem, ahogy megrovón megbámulják a női szabadság eme szemérmetlen fitogtatását, és még mindig burkát viselt a legtöbb nő. Az ország túlnyomó része mélységesen konzervatív maradt, és a falvakban a nők továbbra is fátylakba és hosszú köpenyekbe burkolózva jártak. De legalább elkezdődött a változás.

Az invázió után a szovjetek által támogatott kormány és hadsereg az ellenőrzése alatt tartotta Kabult, de vidéken hamarosan uralomra jutottak a vallási eszmék. A felemelkedésük-
kel rögvest a visszájára fordult minden apró engedmény, amit a nőknek tettek. A mudzsahedek szerint a nők taníttatása ártalmas dolog – mindössze ennyi volt a nagyapám bűne. Éveken át az ő gyönyörű hangja csendült ki a helyi mecsetből, napjában ötször imára szólítva a híveket. A hadurak, ezek az úgynevezett „szent harcosok” mégis rossz szemmel nézték. Tádzsik milicisták letartóztatták, és egy nyirkos börtönben tartották fogva Ser Kán Bandarban, Afganisztán és Tádzsikisztán közös határfolyója, a Pandzs mellett. Negyven nap múlva elvitték a Kvadzsa Gár-hegységbe, ahol összekötözték egy másik fogollyal, és egyetlen golyóval agyonlőtték mindkettőjüket. Azután a holttestüket a közeli folyóba dobták, és a nagyapámé ott is maradt. Anyám legidősebb bátyja csak hétéves volt, túl fiatal ahhoz, hogy magára vállalja apja tetemének előkerítését. Senki sem volt, akinél nagyanyám keresettel élhetett volna – a hadurak szabták a törvényeket. Nem sokkal ezután a huszonhét éves özvegy hat gyermekével Kabulba költözött.

Kis házat béreltek Deh Danában, a főváros délre eső külső kerületében, közel a neoklasszikus Darulaman-palotához, amelyet a Ser Darvaza-hegy és Kabul ősi városfalának maradványai zárnak körbe. A név annyit tesz, mint „a pallérozottak hajléka”, de az 1980-as évekre a középosztálybeli városrész nyomornegyeddé süllyedt. Menekültek árasztották el, miután a hadurak vasmarka szorulni kezdett országszerte, és az előkelő főváros rendetlen, túlzsúfolt táborhellyé vált. De ezekben a megrögzött városi térségekben zárt közösségek formálódtak. Az újonnan érkezők olyan környéket választottak, ahol már megtelepedtek ugyanabból a tartományból származó földijeik, miáltal falvaik tökéletlen másolatai jöttek létre a nagyvárosban. Később, az 1990-es években, amikor a tálibok színre léptek, az eredeti, tehetősebb kabuliak többsége elhagyta a gazdag belső kerületekben lévő otthonát, sokan közülük kivándoroltak Európába vagy az Egyesült Államokba. De a Kabulba menekült szegényebbek a helyükön maradtak.

Az afgán erkölcs azt diktálta volna, hogy a nagyanyám menjen feleségül elhunyt férje valamelyik testvéréhez, vagyis fogadja el a második feleség alantas helyzetét, cserébe az anyagi biztonságért. De ő a nehezebbik utat választotta: gyári munkát vállalt, hogy egyedülálló anyaként tartsa el a gyermekeit. Életében először dolgozott az otthonán kívül. Elveszítette az iskolaigazgató feleségének megbecsült státuszát, és egy lett a sok százezer menekült közül a zord nagyvárosban. Az én hazámban az ember soha nem veheti garantáltnak azt, amije van. Holnapra mindent elveszíthet.

Minden családtörténet események sokaságából épül fel, és némelyik jóra fordul, míg mások rosszra. Amikor a Szovjetunió összeomlott, és a berlini fal ledőlt, Kabul lett a hidegháború utóhatásainak egyik áldozata. A szovjet hadsereg 1989-ben kivonult Afganisztánból – újabb nagyhatalomnak tört bele a bicskája, csakhogy szétesett társadalmat és nagyrészt romokban heverő országot hagyott hátra. Mindazonáltal Kabul továbbra sem azt a benyomást keltette, mintha a háború már messze járna. Amikor anyám iskolás lány volt a fővárosban, és tanítás után elment a lakáskulcsért nagymamámhoz a ruhagyárba, a munkásnők egyenruhákat varrtak az afgán hadseregnek.

1991-ben először apám lánytestvérei ismerkedtek meg a későbbi anyámmal, aki akkor tizennégy éves volt. A nagynénéim is abban a gyárban dolgoztak, és nekik is megvolt a maguk családi meneküléstörténete. Apai nagyszüleim egykor szokatlanul nagy jólétben éltek. Nagyapám, Faramoz Ghafari egy német vállalatnál dolgozott, amely ingatlanberuházásokkal foglalkozott Herát tartományban. Emellett köztiszteletben álló vezetője volt a falujának, és roppant gazdag ember. A család háromszintes, nagy vidéki házban lakott, cifra vaskapuk mögött. Nagyanyám, Bibi Rabia úgy élt, mint egy királyné, negyvennél is több afgán selyemszőnyeg ékesítette a házát, kézzel varrott cipői voltak, ládikái színültig tele drágakő berakásos ezüst és arany ékszerekkel. A pénz és a rang mégsem mentette meg őket az elharapódzó erőszaktól és a tragédiáktól. Nagyanyám kilenc gyermeknek adott életet, köztük apámnak, nem számítva azokat, akik nem élték túl a csecsemőkort, illetve halva születtek. Amikor a háború és a radikalizmus hulláma visszavonulóban volt, a helybeli mollák elkezdtek kirohanásokat intézni a Ghafari család ellen: apám egyik testvére, Abdul Számi ugyanis a Khalk Párt tagja volt, ugyanazé a szovjet támogatást élvező baloldali tömörülésé, amelybe a csangai Mohammad Dzsan is belépett. Abdul hitt benne, hogy a Khalk Párt jövőképe a legígéretesebb Afganisztánra nézve, modernizálni fogják az országot, és különösképpen ösztönözni fogják a lányok oktatását. De ezzel a mollák szemében hitehagyottá vált. A család egyre ritkábban hagyta el az otthonát, leginkább ki se tette a lábát a házból, miközben odakint minden a felismerhetetlenségig megváltozott. Nagybátyámat, Abdul Számit a mudzsahedek tőrbe csalták és megölték, és úgy hantolták el, hogy a fél keze intő jelként kiálljon a földből. A figyelmeztetés hatott. Apám családja elhagyta az egyre ellenségesebbé váló falut, azt a helyet, ahol egykor oly nagy tisztelet övezte. Annyira hirtelen menekültek Kabulba, hogy idejük sem volt bármit magukhoz venni az értéktárgyaikból. Néhány gyerek mezítlábasan jött el. Apám még épp csak tizenegy éves volt. Az 1980-as évek közepén érkeztek a fővárosba, és azok a fiúk, akik elég idősek voltak hozzá, beléptek a hadseregbe, az öt lány pedig dolgozni járt.