BUD SPENCER

ÉS MEGINT DÜHBE JÖVÖK

Lorenzo De Luca
közreműködésével

Bud Spencer további könyvei
az Open Books gondozásában

80 nap alatt a Föld körül

Eszem, tehát vagyok

Különben dühbe jövök

Nickname: Bud Spencer
by Bud Spencer and Lorenzo De Luca

Copyright © Carlo Pedersoli és Lorenzo De Luca

Hungarian edition © Open Books, 2022

Hungarian translation © Bíró Júlia, 2022

Fordította Bíró Júlia

Borítófotó © Marco Justus Schoeler

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Kathi Zsolt

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-160-3

TARTALOM

Prológus

1. Miért hagytam ki a prológust?

2. Sok alteregó, egyetlen Bud

3. Sok nép, egyetlen faj

4. Sport vagy avatár?

5. Múlt és jelen

6. Le a háborúval!

7. Közjáték – FaceBud 1.

8. Első fogás, második fogás, köret, desszert, kávé és cigaretta

9. Aki barátot klikkel, kincset klikkel?

10. Belső égésű motorok és keresőmotorok

11. Közjáték – FaceBud 2.

12. Isten létezik… és én is!

13. Az örökkévalóság mint passzió

14. 2015: Űrodüsszeia… a világhálón

15. Közjáték – FaceBud 3.

16. Pötyögök, tehát vagyok

17. A kérdések órája, avagy ön kérdez, Bud Spencer válaszol

18. Idebent és odakint

19. Közjáték – FaceBud 4. – FaceBanános Joe

20. Akhilleusz, a teknősbéka… és én

Epilógus: mint a Prológus

PROLÓGUS

„Volt egyszer…”

Nem, a „volt egyszer” nem működik, ez itt nem egy mese, hiszen magamról beszélek, és nem harmadik személyben. Na, nézzük csak…

„A néhai boldog időkben…”

Ez sem jó, olyan, mintha már nem lennék, pedig nagyon is vagyok, és nagyon remélem, egy darabig még leszek.

„Üdvözöllek benneteket, kedves barátaim.”

Na nem, ez még rosszabb, úgy hangzik, mint egy telemarketinges szövege.

Hmm… ez az, megvan! „Lefogadom, nem is sejtitek, mi történt velem a minap…”

Hát persze hogy nem sejtitek, különben nem vennétek meg a könyvet. De az is lehet, hogy a saját, immár szállóigévé vált mondásommal válaszolnátok: „Fütyülünk rá!”

Végül is mindaz, amit nyolcvanhat esztendős koromig tettem és elértem, és amiről feltehetően már elég sokat tudtok, épp elég lesz prológusnak, úgyhogy ugorjunk fejest rögvest az első fejezetbe.

ELSŐ FEJEZET

MIÉRT HAGYTAM KI A PROLÓGUST?

Nos, hacsak nem regényt, esetleg történelmi eseményekről szóló esszét, hanem önéletrajzot vagy Bud Spencer mindennapi életéről szóló beszámolót írtam, a prológus, még ha beillesztettem is, mindig kissé nevetségesnek tűnt számomra, annak a tisztességérzetnek okán, ami mindig is sajátom volt.

Nyilván csak a magam nevében beszélek, mert az igazi írók könyveiben a prológus, epilógus stb. szent és sérthetetlen, csakhogy én nem tartom magam írónak. Még mindig csak tanulok írni.

Én csak egy ember vagyok – na jó, közéleti személyiség –, akinek oly nagy szerencséje volt, hogy a világ minden táján szétszóródott, megszámlálhatatlanul sok rajongóra tett szert; virtuális számuk csaknem egymillió lájkban mérhető azon a közösségi hálózaton, amelyet az egyszerűség kedvéért FaceBudnak fogok hívni, ahol pár hónapja az én nagy arcom díszeleg a hivatalos oldalamon.

Mr. Bud, ön több száz boldog órát szerzett nekem.

A hátamra tetováltattam az arcodat.

A feleségem hasára festettem a nevedet, amikor hét hónapos terhes volt.

Gyerekkoromban arról álmodtam, hogy reggel felébredek, és a tükörbe nézve azt látom, hogy olyan nagyra és erősre nőttem, mint te.

Mit is mondhatnék ezekről az üzenetekről, no meg a többi hasonlóról – némelyikhez egy rakás fotó is tartozik –, amelyek a világ minden sarkából naponta eljutnak hozzám?

Őszintén szólva nem tudom, mit gondoljak a szeretet ezen megnyilvánulásairól, bár a tapasztalat megtanított arra, hogy az élet erről szól: gyakran megtörténik az, amire nem számítunk, és mivel a meglepetések nem mindig pozitívak, különösen, ahogy öregszünk, minden érzékünkkel ki kell élveznünk azokat a jó dolgokat, amelyek az utunkba kerülnek.

Amikor Alessandro unokám közölte velem, hogy hamarosan elérjük az egymillió lájkot, amit még a fiatal zenei vagy sportcsillagok sem érnek el ilyen könnyen néhány nap alatt, először csak nevettem, és azt gondoltam: ki törődik még egy nyolcvanhat éves ember sorsával? Aztán az agyam, amely ragaszkodik ahhoz, hogy még mindig csak huszonnyolc éves, úgy vette, hogy ez egy újabb elérendő rekord, ezért inkább a követőimre, vagyis rátok összpontosítottam.

Egymillió lájk. Ez nem kevés, mondják majd egyesek; őrültség, mondják majd mások. De semmiképpen nem ad okot elbizakodottságra.

Marlon Brando – minden idők talán legnagyobb filmszínésze – önéletrajzában azt írta, nagyon zavarba jön, amikor „művésznek” nevezik, mert akkor mit mondhatnánk Beethovenre vagy Michelangelóra, akik valóban megérdemlik a művész címet. Kedves Marlon, a magam kicsinységében teljesen egyetértek veled, bárhol vagy is most, talán éppen azoknak a nagy művészek társaságában, akikhez képest leértékelted magad.

Ezenkívül a korábbi könyveimben tiszteletben tartottam a klasszikus szerkezetet: akik olvasták, már ismerik a születési dátumomat, az első két kötetben elbeszélt anekdotáimat és emlékeimet, valamint – a harmadikból – a (feleségem által előírt!) diétával kapcsolatos filozófiai eszmefuttatásaimat.

Ezúttal azonban a történet, amit el fogok mesélni, annyira bizarr, hogy felesleges a prológusra vesztegetni az időt: Bud Spencer, mint tudjuk, olyan ember, aki rögtön a lényegre tér, és egyenesen a tettek mezejére lép.

Emellett, amikor újraolvasom, amit írok, mindig úgy teszek, mintha egy kicsit olyan lennék, mint Banános Joe, az azonos című filmem főszereplője: abban az értelemben, hogy az egyszerűséget mindenek elébe helyezem. Persze tudom, hogy az olvasóim sokkal intelligensebbek, mint Banános Joe, de számomra az elbeszélés közvetlensége alapvető, mert abból indulok ki, hogy a mostani zord időkben sajnos ritkán tehetjük meg, hogy órákat szenteljünk az olvasásnak.

Meggyőződésem, hogy ez az egyik oka annak, hogy a közösségi hálók annyira sikeresek. Mert azonnaliak, közvetlenek és demokratikusak, még akkor is, ha sajnos az internet és a mobiltelefonok nem irodalommal töltött hosszú órákhoz, hanem egy SMS, poszt vagy tweet keretében szintetikus tömörséggel kifejezett fogalmakhoz szoktatnak hozzá bennünket.

Olyan korban élünk, amikor egy kattintás összeköt bennünket a világgal, és ott bizony rohan az élet.

Én pedig, aki már azóta nem vagyok gyors, amióta Bud Spencer ruháit és kilóit hordom, nehezen alkalmazkodom. A sebesség izgalmát csupán fiatalkoromban, az úszórekordjaim felállításakor tapasztaltam meg, de gondolom, ezt a történetet már ismeritek. Bud zsenge 71 éves korában lépett be a harmadik évezredbe, ma pedig, még mindig „csak” nyolcvanhat évesen, itt csücsül a techvilág közepén, a PC monitorja előtt.

De tudjátok, mit? Kezdek rákapni az ízére. Még én is, aki vaskos ujjaim okán állandó harcban állok a televízió távirányítójának nyomógombjaival. Képzelhetitek, milyen fancsali képpel szemlélem a telefónia egyre kisebb digitalizált kellékeit, amelyeket oly könnyű tönkrevágni, ha nem vigyázok, és könnyelműen rendeltetésszerűen használom a hüvelyk- és mutatóujjamat.

A számítógépekről már nem is beszélve, merthogy maga a kifejezés az én fiatalkoromban csak a tudományos-fantasztikus filmekben fordult elő. Az, hogy egyszer majd mindenkinek lesz ilyen masinája otthon, az nekem a mese világába tartozott. Igaz, soha nem voltam valami nagy észkombájn, inkább élő bizonyíték arra, hogy az univerzum két leggyakrabban előforduló eleme a hidrogén és a tudatlanság. Annak ellenére, hogy Bud Spencer nem az IQ-járól híres, azért bízom benne, hogy megbocsátjátok nekem a jövőbe látás tekintetében tanúsított butaságomat.

Az is igaz, hogy ha 1968-ban, a zseniális Stanley Kubrick 2001: Űrodüsszeiáját követően vezették volna fel nekem ezt a döbbenetes műszaki fejlődésről szóló próféciát, nem biztos, hogy örültem volna neki: mindannyian tudjuk, micsoda gyilkos fegyverré vált a Hal 9000 számítógép, amikor úgy döntött, hogy kinyírja az űrhajó teljes legénységét, nem igaz?

A film jól ismert paradigma: az emberiség tudományos vívmányokat ér el, amelyeket aztán képtelen kordában tartani; mint a 19. századi regényekben, például Stevenson Dr. Jekyll és Mr. Hyde különös esetében, ahol a vakmerő Jekyll feltalál egy szérumot, amely képes elválasztani az emberben a jót a rossztól, de nem számol azzal, hogy fantasztikus felfedezésének milyen következményei lesznek, amikor saját magán próbálja ki, vagyis valami borzalmas pszichorémálomba süllyed. Stevenson, aki skót volt, ennek az átváltozásnak a legapróbb részleteitől sem kíméli meg az olvasót. És még azt mondják, hogy a skótok fukarok.

Egyébként, ha már szóba került: vajon hányan tudjátok, hogy az egyik meg nem valósult projektünk Terence-szel a Jekyll és Hyde komédiaváltozata volt?

A tervek szerint a jóképű és jóravaló Jekyll doktort égszínkék szemű és igen előnyös testalkatú barátom alakította volna, aki, miután megissza a végzetes kotyvalékot, amely majd szétválasztja benne a jót és a gonoszt, átváltozik Mr. Hyde-dá… akit én alakítottam volna! Bud lett volna Hyde, a hold sötét oldala, az alma másik fele, Jekyll belső démona.

Természetesen irtó komikus Hyde lett volna belőlem, de ez a film soha nem valósult meg, mert sem én, sem Terence nem akartunk semmilyen formában közösséget vállalni a Gonosszal. Ha jobban belegondolok, egy egyszerű forgatókönyvírói trükk is elég lett volna, hogy feloldjuk etikai és erkölcsi problémánkat: ahelyett, hogy Hyde-ot kegyetlen gyilkossá tettük volna, mint a regényben, elég lett volna, ha Jekyll ellentétét hozzuk létre; ahol a szőke hajú Terence sportos lett volna, én nyilvánvalóan nem; ő vakmerő és ravasz lett volna, míg én lusta és kissé buta; ő visszautasította volna az erőszakot, míg én szívesen elagyabugyáltam volna azokat, akik rászolgáltak.

Elég lett volna még jobban rájátszani arra a kettősségre, ami már Az ördög jobb és bal keze filmekben is jellemzett minket, és egy kicsit felturbózni a különbségeket, valahogy úgy, ahogy később a Nincs kettő négy nélkülben történik, de ki tudja, miért, nem merült fel ez az ötlet, vagy talán más problémák kerültek a képbe, már nem emlékszem.

Nyilván a sors akarata volt, így kellett lennie.

Visszatérve az irodalom és a jövő kapcsolatára, nem hagyhatom ki Jules Verne-t, aki Stevensonnal ellentétben pozitívan állt a dolgokhoz, és a tudomány vívmányaiban csodálatos dolgok előhírnökét látta. És ti, akik valószínűleg zsengébb korúak és frissebb emlékezetűek vagytok, mint én, biztosan emlékezni fogtok az olyan remekművekre, mint az Utazás a Holdba vagy az Utazás a Föld középpontja felé, amelyek soha meg sem születtek volna, ha a nagy francia író az apja nyomdokaiba lép, és az ügyvédi hivatást választja. Nos, ha valaki nem engedelmeskedik az apjának, az néha nemcsak a szóban forgó illetőnek, hanem az egész világnak is jót tesz. A baj az, hogy ezt soha nem tudhatjuk előre, csak utólag.

No de én, aki technológia alatt legfeljebb a repülőgépek és hajók motorjait értem – az egyetlen téma, ami éjszakánként ébren tartott, a feleségem bosszúságára, aki az éjjeliszekrényen lévő lámpa miatt nem tudott aludni –, mi a fenét tudnék mondani, ami akár csak megközelítőleg is izgalmas lenne az előbb említettek vagy az úgynevezett cyber-punk legújabb íróinak műveihez képest?

Hogy például a házam egy nagyon kifinomult számítógéphez van csatlakoztatva, amely hirtelen megőrült, és bezárt engem? Nem, ez túlságosan az amerikai B kategóriás filmekre hajaz, egyfajta paranoiashow. Hogy emberi kapcsolatot létesítettem a PC-vel, és így a modern ember elidegenedésének szimbólumává váltam? Nem, ez úgy hangzik, mint azoknak a művészfilmeknek a cselekménye, amelyek gyakran kiválóan helyettesítik az altatót.

Nem tudok szenzációs dolgokat mondani a szó mesterkélten hatásvadász értelmében, de akármilyen furcsának tűnik is, velem is megesett egy internetes kaland, ráadásul nem is olyan jelentéktelen! Az én esetemben a tudományos fantasztikum helyett inkább beszélhetnénk a tudat fantasztikus erejéről, mivel a technológia számomra csak arra szolgált, hogy hasznos társam legyen az emberi lény szívéhez vezető utamon, és saját viszontagságaimban visszatükröződni lássam egyes barátaimét a közösségi hálón, és viszont: az övékében az enyéimet.

Ez mindig is nagyon érdekelt, már filozófiai tanulmányaim óta.

Akár levélben, mint az elmúlt évszázadokban (de még mindig levelek ezreit kapom a világ minden tájáról, még Kínából is!), akár faxon, e-mailben, később az úgynevezett közösségi oldalakon, és még ki tudja, hányféle módon a jövőben, a lényeg: a kapcsolatok elmélyítése és az emberi lélek érdekes aspektusainak keresése. Ha ezt egy jó steak vagy egy nagy tányér paradicsomszószos spagetti mellett tesszük, technológiai szűrők nélkül, akkor még jobb.

Mert minden utazás, akár egy űrhajó fedélzetén, akár a qwertyn keresztül, mindig annak a világegyetemnek a felfedezése, ami maga az emberi szellem, és amelyet már a jó öreg Szókratész is próbált megérteni, és nem a csillagokban kereste a kulcsát.

Az én esetemben tehát egy ilyen utazás egyben arra is szolgál, hogy elmélyüljek néhány számomra kedves témában, és ha igaz, hogy egyetlen ember sem sziget, akkor elkerülhetetlen, hogy amikor magamról beszélek, akkor egy kicsit rólad is beszéljek, és fordítva, amikor a közösségi hálókon vagy a világ minden tájáról érkező leveleken keresztül beszélsz magadról, akkor a végén mindig egy kicsit rólam is beszélsz.

Nyolcvanhat évesen talán úgy tisztességes, ha rendelkezésetekre bocsátom azt a két-három ezer dolgot, amit az élettől tanultam.

Hogy ez egy könyvön vagy egy számítógépen keresztül történik-e, az kevéssé fontos: a technológia mindig az eszköz, nem a cél, és bárcsak sok fiatal, akit túlságosan elragadott a technológia mámora, emlékezne erre, hogy ne essen fogságba, ne hülyüljön el a billentyűkön, és tartsa észben: egy műszaki kütyü mindig és kizárólag az idők jele, nem pedig istenség.

Ami ma csodálatos, az egy napon elavulttá válik, ahogy minden, ami ma ősi, egykor vadonatúj volt. Csak két igazán egyetemes nyelv van, ha eddig nem vettétek volna észre: a matematika és a zene. Mindkettő az idők során fejlődött ki, mindig ugyanazokkal a számokkal vagy ugyanazzal a hét hanggal kezdődött, mégis lehetővé teszik számunkra, hogy minden szinten kommunikáljunk.

A matematika, amellyel a tudósok a világegyetemet próbálják megmagyarázni, szorosan kapcsolódik a zenéhez, ezt tudjuk. Imádom a zenét, de a matematikát szívesen meghagyom másoknak, szóval hagyjuk a hülyeséget, és kezdjük el… azért is, mert most jövök rá, hogy ez az első fejezet gyakorlatilag a prológus, amit korábban sehogy sem tudtam összehozni.

MÁSODIK FEJEZET

SOK ALTEREGÓ, EGYETLEN BUD

De te vagy az igazi Bud Spencer?

Ezt a kérdést azért tették fel nekem, mert valaki olyan oldalakat hozott létre a közösségi hálókon, amelyeket nem én hagytam jóvá, olyan weboldalakra mutató linkekkel, amelyeket szintén nem engedélyeztem, de az én nagy arcom virított rajtuk, és rengeteg kapcsolatot gyűjtöttek, anélkül hogy valaha is kifejezetten jelezték volna, hogy ez egy rajongói oldal vagy az igazi Bud.

Valaki más, aki még fondorlatosabb, még most is folyamatosan megtéveszti a rajongóimat, hogy a nevemmel és a képemmel ellátott kütyüket áruljon.

Részben lustaságból, részben pedig azért, mert végül is ezek is a szeretet megnyilvánulásai voltak, nem érdekelt. Amerikában a hollywoodi sztárok azonnal utasították volna az ügyvédeiket, hogy pereljenek, de én nápolyi vagyok, és már eddig is hatalmas szerencsém volt az életben. Meg aztán ezekhez a dolgokhoz egyfajta megátalkodottság is kell, makacs állhatatosság, és bennem még ez sincs meg, különben ügyvéd vagy kereskedő lettem volna.

Amikor azonban a nevemben létrehozott felhasználói fiókok és oldalak kezdtek elszaporodni, még egy magamfajta lusta medvének is el kellett gondolkodnia ezeken a Doppelgängereken: ez a német kifejezés hasonmást jelent, egy olyan alteregót, ami minden bizonnyal mindannyiunknak van valahol a világon, és aki baljós előjelet jelent, ha találkozunk vele. De én általában unott horkantással reagálok az előjelekre, végül is mindenki azt hisz, amit akar. Egyébként pedig, ha igaz lenne, hogy mindannyiunknak van egy hasonmása, akkor a Föld lakosságának tizennégymilliárd fölött kellene lennie, és ez a világegyetemben lebegő kék gömb túl kicsinek tűnik ahhoz, hogy mindezeket az eredetieket és genetikai fénymásolataikat tartalmazza; nem tudom, ti hogy vagytok ezzel.

A duplikátumok mindazonáltal mindig meghosszabbították az életemet.

1974-ben ugyanis, amikor barátommal, Terence-szel a Fordítsd oda a másik orcád is! című filmet forgattam, és a mozi világában már volt néhány imitátorpáros, amely Terence-et és engem utánozott, felfedeztem, hogy egy csúnya betegségem van, amely komolyan veszélyezteti az életemet. A sors és az optimizmus az én oldalamon állt, és a gonosz betolakodó, ahogy jött, úgy el is tűnt törékeny kis testecskémből.

De így utólag azt mondanám, hogy Bud utánzatai szerencsét hoztak az eredetinek is, és ezt a feltételezést erősíti az a tény, hogy néhány hónappal ezelőtt újabb betegség csapott le rám, egy súlyos belső vérzés, amely azzal fenyegetett, hogy végleg kiüt, és ki tudja, a feleségem odaadásán kívül, aki riasztotta a mentőszolgálatot, talán ismét szerencsét hozott nekem az a tény, hogy ugyanebben az időben más Bud Spencer-hasonmások is keringtek az interneten, ahogyan az 1970-es években a mozikban.

Ha már a szerencsénél tartunk: tudjátok, hányszor jelentették be a közösségi oldalakon, hogy örökre eltűntem a föld színéről?

Természetesen előbb-utóbb meg kell történnie, és én azóta számítok rá, hogy 1929. október 31-én egy bába először pofon vágott. Valaki egyszer azt mondta, hogy az életből nem lehet élve kijutni, és ezzel egyetértek. A fontos dolog azonban az, hogy a létezés nem redukálódik a napok puszta egymásutánjára, az egyik ugyanolyan, mint a másik, valódi tartalom nélkül. A családom azt mondaná, hogy ismét „marslakó” voltam, mert kissé szokatlan módon gondolkodom.

Ha már szóba kerültek a marslakók, bizonyára emlékeztek a Testrablók támadására, arra a filmre, amelyikben titokzatos földönkívülimagokból csíráznak ki hasonmások, akik képesek lemásolni a Föld-lakók minden külső és belső tulajdonságát, kivéve az érzelmek átélésének képességét. A szokásos, kissé vicces amerikai naivitástól eltekintve (a főhős akkor fog gyanút, amikor egy gyerek nem akar iskolába menni… Erről ennyit! Mutassatok nekem egy olyan gyereket, aki örömmel megy iskolába!), azért említem ezt a filmet, mert néha úgy gondolom, hogy az internetes hasonmásaink, ezek az „avatárok”, vagy akárhogy hívják is őket, egy kicsit hasonlítanak erre az invázióra.

Olyan, mintha a saját magunk földönkívülijeivéi váltunk volna, azzal a különbséggel, hogy virtuális klónjaink nem fukarkodnak az érzelmekkel, épp ellenkezőleg: dühös veszekedések és hasonlóan szenvedélyes szerelmek törnek ki a világhálón vadidegen emberek között, akik olyan dolgokat mernek kimondani egymásnak, amiket személyesen nem mernének, és amikor arról hallok, hogy párok házasodnak össze, miután a világhálón találkoztak, vagy hogy valamelyik közösségi hálón egymást sértegető emberek pereskednek egymással, azon veszem észre magam, hogy elnézőbb lettem, és azt gondolom, hogy nincs különbség aközött, hogy valaki egy buliban ismerkedik meg a leendő partnerével, vagy egy bárban vész össze valakivel a hétvégi meccs nézése közben, és dühében behúz neki egyet.

Nem hiszem el, hogy tényleg modernizálódom. Végül is ezek még mindig agorák, akár virtuálisak, akár valóságosak. És a házasságok túlnyomó része akkor született és végződött rosszul, amikor a PC még nem is létezett, szóval mindent egybevéve, ez is felmenti az előítéletek alól az enter megnyomásával született kapcsolatokat.

Egy kicsit a barátságokkal is így van. Némelyik egy életen át tart, mások útközben elvesznek, nem számít, hogy a barát hús-vér ember volt-e, vagy csak egy fénykép a kijelzőn, akinek a valódi hangját soha nem halljuk. Megvan a saját elképzelésem a barátságról, és úgy gondolom, hogy az életben az igazi barátságokat egy kézen meg lehet számolni. A legtöbbjük az iskola első éveiben születik, és ők azok a barátok, akiket soha nem veszítesz el, még akkor sem, ha teljesen másfelé visz az utatok.

Aztán, nagyon ritkán, előfordulhat, hogy olyan emberekkel találkozunk, akiknek a sorsa közös a miénkkel. Ez történt velem és Terence-szel, és már többször meséltem nektek róla, de azért később egy kicsit hosszasabban kitérek rá.

A kérdés, amit most felteszek magamnak: miért kér „barátságot” az interneten egy általam nem ismert személy, azaz egy entitás, nem is igazán egy személy? Miért szólít barátnak egyik napról a másikra, anélkül hogy egy szót is váltottam volna vele? És miért kellene őt annak tekintenem?

A barátság olyan érték, amely az élmények megosztásával épül fel, nem születhet aszeptikus képernyőn. Mégis ismerünk olyan embereket, akik, amikor azt veszik észre, hogy letiltották őket egy internetes fórumon vagy közösségben, tragédiát csinálnak belőle. Pszichológiai szinten is.

Tényleg minden ennyire felszínessé vált, vagy csak én öregszem?

Ez olyan dolog, amit én, bármennyire próbálkozom is, nem igazán értek, ami talán azt mutatja, hogy a kijelentéseim ellenére Bud inkább a 20. századba tartozik, mint a 21. századba. (De a 20. században a családom azt mondta, hogy abba sem tartozom, mert spontán abnormális módon kezelem a dolgokat… Hűha! Lehet, hogy nincs is századom, és éppen ezért alkalmazkodom mindenkihez.)

Az illetéktelen Bud Spencerek légiója volt az, amely végül egy szép napon meggyőzött arról, hogy létrehozzak egy hivatalos oldalt az egyik legnépszerűbb közösségi hálón, és kezdjek el közvetlenül beszélgetni azokkal, akik szeretnek engem szerte a világon, az új barátaimmal.

Nos, igen. Én vagyok az, aki olvas benneteket, és igyekszem a lehető legtöbbet válaszolni nektek, még akkor is, ha nagyon sokan vagytok. Igazán ösztönző és szórakoztató ennyi üzenetet és gondolatot kapni, szerencsére mindig pozitívakat, még akkor is, ha valaki néha tényleg túloz.

Például egy brazil „barátnőm”, aki később a férjével együtt meglátogatott Rómában, kilenc hónapos pocakjáról küldött nekem fényképeket, miközben születendő gyermekének Bud Spencer és Terence Hill-filmjeit mutogatta, meggyőződve arról, hogy ezek tanulságosak a baba számára. Azt akarta, hogy a kicsi a mi értékeinkkel és elveinkkel átitatódva szülessen. Aztán megszületett a baba, és remélem, a mama nem vágta azonnal fejbe.

Őrültek vagytok, de szeretlek benneteket. Na jó, akit marslakónak titulálnak, nem nevezhet senkit őrültnek.

Elismerem, nem az egóm izgatott és ösztökélt, hiszen ahhoz túlságosan is tunya, meg szinte betegesen tapintatos vagyok, hanem Giuseppe fiam, a szorgalmas, a folyamatosan változó társadalom újdonságaira mindig odafigyelő filmproducer. Azt is mindenképpen tisztázni akartam, hogy ki itt az eredeti és ki a hamis Bud Spencer. Csaknem ötvenéves pályafutásom alatt soha nem blöfföltem, nem tévesztettem meg a közönségemet: egyszerűen nem hagyhattam, hogy valaki rútul becsapja őket.

A legelején azt mondtam a fiamnak: azzal a sok hasonmással az interneten nem áll fenn a kockázata, hogy éppen én maradok észrevétlen?

Arra a híres Csavargó-hasonmásversenyre gondoltam, amelyet a némafilmek idején rendeztek. Charlie Chaplin persze belement a játékba, és ő is benevezett: sminkben, bajusszal és csokornyakkendővel jelent meg… és nem ismerték fel. A győztes egy másik Csavargó lett, aki a zsűri számára élethűbbnek tűnt, mint az eredeti. Tekintve az arányokat köztem és a sokoldalú zseni Chaplin – színész, rendező, forgatókönyvíró, zenész, akrobata és sok minden más, nem csak egy hozzám hasonló karakter – között, a kockázat közel azonos mértékű volt. Az én esetemben talán még nagyobb: és nem azért, mert fontosabb volnék Chaplinnél, na ne káromoljuk a jóistent, hanem egyszerűen azért, mert én kortárs vagyok, vagyis kevésbé „ősrégi” a fiatalok szemében.

Giuseppe, aki hozzám képest elviselhetetlenül svájci a pontosság terén, tudta, hogy a kockázatok elkerülése érdekében elég lesz feltüntetni a Hivatalos oldal címkét. De nemcsak ezt mondta, hanem eszembe juttatta pályafutásom egyik olyan állandóságát, amelyet hajlamos vagyok alábecsülni: a közönség, és ez így van világszerte, mindig meg tudott különböztetni a hasonmásoktól, még azokban az években is, amikor a sajtó nem tulajdonított nagy jelentőséget a kommersz filmszínészeknek, és nem töltött meg oldalakat a róluk szóló életrajzi adatokkal.

Sok rajongónk nem is tudta, hogy én nápolyi vagyok, Terence pedig olasz–német, és, teljesen jogosan, piszkosul nem is érdekelte őket. De mindig tudták, hogyan különböztessenek meg minket a hasonmásoktól, még akkor is, ha ezeknek a klónoknak a sminkje és még a szinkronszínészei is megegyeztek a mieinkkel.