MEDGYESI KONSTANTIN

APAGYILKOSSÁG

KÁDÁR JÁNOS ÉS GRÓSZ KÁROLY KÜZDELME

© Medgyesi Konstantin, 2022

© Open Books, 2022

A kötetben található fényképek forrásai:

Fortepan (Angyalföldi Helytörténeti Gyűjtemény; Berkó Pál; Bojár Sándor; Bokor András; Chuckyeager tumblr; Hegedűs Judit; Jakab Lajos; Magyar Rendőr; Péterffy István; Rádió és Televízió Újság; Szalay Zoltán; Szent-Tamási Mihály; Szigetváry Zsolt; szitakri; UrbánTamás; UVATERV; Vészi Ágnes; Vojnich Pál)

Móra Ferenc Múzeum fotógyűjteménye

MTI Fotó

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Pozsik László

Borító- és könyvterv Kathi Zsolt

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Tördelés KFBook Design Studio

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-142-9

BEFEJEZETLEN MÚLT

SOROZATSZERKESZTŐ:

Majtényi György és Ungváry Krisztián

A közelmúlt kutatása és az arról való beszéd mindig is emlékezetpolitikai küzdelmek terepe volt. Ennek hevessége és a harcban alkalmazott eszközök azonban a rendszerváltás óta sokat változtak. A politikai megosztottság, a jogi lépések ellentmondásai és a valódi történészviták elmaradása miatt a kollektív traumák feldolgozatlanok maradtak. A társadalmon belül a különböző emlékező- vagy áldozatközösségek közötti konfliktusok nemhogy nem enyésztek el, hanem egyre erőteljesebbekké váltak.

Óriási szükség van ezért ma a modern magyar történelemről, a közelmúltról szóló nyílt, őszinte tudományos beszédre és a nyilvános vitákra. A sorozat kötetei – ennek jegyében – a jelenkori magyar történelem leginkább vitatott fejezeteit és ellentmondásos szereplőinek cselekedeteit tárgyalják, felvetve az egyéni és a társadalmi felelősség kérdéseit is.

A sorozat korábbi kötetei
az Open Books gondozásában:

Majtényi György: Egyetértés vadásztársaság

Tartalom

Prológus

Az első találkozástól az ellenszenven át a munkakapcsolatig

Kádár János propagandafőnöke

Fogadott fiú kerestetik

A fogadott fiú megtalálása

A főtitkár és miniszterelnöke

Brutus? Pünkösdi királyság?

Mentor? Az új főtitkár és elődje

Kádár utolsó beszéde és Grósz Károly

Az utolsó hetek – Kádár János temetése

Az áldozat, a gyilkos és az utolsó pártfőtitkár – Grósz mint médium

Gyilkos összehasonlítás

Források

Bibliográfia

Prológus

„Borzasztó undok bűntett, melyet oly magzat követ el, aki apját erőszakos halállal megöli” – olvashatjuk a Magyar Tudományos Akadémia 1862-es, archaikus nyelvezetű értelmező szótárában az apagyilkosság szócikknél. Más kiadványok azt is egyértelművé teszik, hogy az apagyilkos és az anyagyilkos bűne a közfelfogás szerint a leggyalázatosabb bűncselekmény. Talán csak a gyermekgyilkossággal és a népirtással említhető egy lapon.

Az apagyilkos kifejezésnek létezik olyan értelmezése is, amikor a fogalom használatával indulatosan egy elvetemült, mindenre kapható gonosz személyt akarnak megbélyegezni. Ehhez képest már-már kedves hozzáállás, ha az „apagyilkos” pusztán a csirkefogónak vagy a gazfickónak a szinonimája.

Grósz Károly nem volt apagyilkos.

Édesapjának megfelelni akaró fiúként élte az életét. Szerette, tisztelte a valódi apját, még a kommunista eszmék követésében is ő volt számára a minta. Grósz, a későbbi magyar miniszterelnök, az utolsó pártfőtitkár mindig a legnagyobb elismerés hangján szólt róla.

A hatalom világa, a politika, de a történelem is telis-tele van jelképekkel és metaforákkal. E megállapítás sem lesz váratlan: a címben szereplő apagyilkosság fogalom egy erős metafora, amelynek gondolati csírája történetünk főszereplőjétől, Kádár Jánostól ered.

KÁDÁR JÁNOS

A kádárizmust megbuktató 1988. májusi pártértekezlet után beszélt arról a megsebzett Kádár az egyik bizalmas munkatársának, hogy „a Brutusok megjelentek”. Az öreg politikus fejében a számára traumatikus főtitkárváltás után az ókori történelem egyik legdrámaibb eseménye, Julius Caesar meggyilkolása ötlött fel. Kádár János nem volt különösebben olvasott, művelt ember, de ez az ókori történelmi klisé számára is nyilvánvalóan ismert és átélhető volt.

Az öregedő Kádár hosszú éveken át kereste, hogy ki lehet az a politikus, akire rábízhatja közéleti örökségét, aki az utódja lehet az ország élén. Sok-sok töprengés, vívódás után „találta meg” és választotta ki Grósz Károlyt. A metaforák sorát folytatva: Grósz lett a politikai fogadott fiú. A munkásszármazású, a vadászatot Kádárhoz hasonlóan szenvedélyesen kedvelő figura lett a kinézett örökös a puritán szocialista királyságban. Számos információnk van arról, hogy az öreg exdiktátor később csalódott utódjában; és nem bocsátotta meg neki, hogy 1988 májusában szembefordult vele.

Grósz Károly legsikeresebb időszaka volt, amikor 1987–88-ban miniszterelnökként élvezte a „fogadott fiúi” státuszt, de még nem kellett az ország első embereként egyszemélyi felelősséget vállalnia. Amikor kormányfőként még szabadon manőverezhetett, de végső esetben ott volt mentsvárként vagy akár bűnbakként a hozzá kötődő, őt kiválasztó, felemelő „politikai apa”.

GRÓSZ KÁROLY

Mind Kádár János, mind Grósz Károly része a magyar történelemnek; ők ketten együtt, ha összeadjuk kormányzásuk éveinek számát, harminchárom évig határozták meg Magyarország politikai történéseit; ebből persze Grószé – még ha megengedően számolunk is – csak két esztendő, Kádáré pedig több mint harmincegy. A kommunista diktatúra irányítóiként sem szobrot, sem azt nem érdemlik meg, hogy közteret nevezzenek el róluk. Az viszont nekik is jár, hogy tevékenységükről higgadt diskurzust tudjunk folytatni.

1989. július 6-án meghalt Kádár János. Grósz Károly meglátogatta a kórházban a haldokló Kádárt. A dráma e jelenetében a „fogadott fiú” elbúcsúzott az „apától”. (Csak kevesen tudják, hogy Grósz felesége ekkor már súlyos beteg volt; az asszony két nappal Kádár temetése után hunyt el.) 1989 júliusában Grósz Károly politikai értelemben bukott ember. Egyszerre vesztette el az őt felemelő, számára közéleti támaszt nyújtó Kádárt, politikai tekintélyét és a korábban rendíthetetlennek tűnő rendszerbe vetett hitét. És a bukás miatti lelki válságot feleségének – két gyermeke anyjának – elvesztése csak tovább súlyosbította…

Adósak vagyunk még egy csak Grósz Károly életéről szóló monográfiával; e mostani kötet azonban az utolsó két kommunista pártfőtitkár egymással folytatott küzdelmét, különös szövetségüket igyekszik bemutatni. Kádár János és Grósz Károly közös története egyszerre dráma, krimi és lélektani esettanulmány. Minden mondata valós tényeken alapul, de a cselekmény a maga fordulataival egy regényíró vagy filmrendező fantáziáját is megmozgathatja.

GRÓSZ KÁROLY BUKÁSA UTÁN AZ UTOLSÓ PÁRTKONGRESSZUSON

Az első találkozástól az ellenszenven át a munkakapcsolatig

Két ember kapcsolata mindig misztérium. Tele van láthatatlan, mások számára érzékelhetetlen rezdüléssel. A viszony feltárása csakis töredékes lehet, hiszen az emberi kapcsolatok kibogozásához sohasem lehet elegendő forrásunk. Mivel gyakorta lelki kérdésekről van szó, ezért egy mozdulat, egy tekintet, egy megmagyarázhatatlan belső érzés mindent megváltoztathat: elronthat, vagy épp magasztossá tehet. Még nehezebb a feladat, ha két történelmi jelentőségű karakter személyes zónáját igyekszünk kitapogatni. Különböző nyilatkozatok, megszólalások és sok-sok visszaemlékezés adhatnak számunkra támpontokat.

Kádár Jánostól alig maradt fenn Grósz Károlyról szóló gondolat, így a Kádár–Grósz kapcsolat vizsgálatakor döntő részben Grósz visszaemlékezéseire kell hagyatkoznunk; meglehetősen ki vagyunk tehát szolgáltatva az utolsó pártfőtitkár fajsúlyos elődjéről szóló emlékmorzsáinak. Mindezek ellenére a rendelkezésünkre álló információtöredékekből egy különös politikai apa-fiú viszony bontakozik ki.

E fejezetben megkezdjük barangolásunkat az utolsó két kommunista pártvezető sajátos világában. Először azt mutatjuk be, hogyan és mikor találkozott első ízben Kádár János és Grósz Károly, majd azt elemezzük, milyen tényezők jellemezték ismeretségük kezdeti, feszültségekkel teli időszakát.

BUDAPEST, MARGIT HÍD, 1956

„Hallatlan fáradt, elgyötört embert láttam, akiből ugyanakkor kisugárzott a tenni akarás, a bizalom és cselekvőkészség is” – így emlékezett Grósz Károly (nem sokkal az egykori főtitkár halála után) a Kádár Jánossal való első találkozására. Kádár és Grósz egy történelmileg meglehetősen nehéz helyzetben, a magyar forradalom leverése után egy héttel, 1956. november 11-én találkoztak először, a Parlamentben.

Kádár ekkor még csak alig öt napja tartózkodik újra Budapesten. Mint tudjuk, november 1-jén Münnich Ferenc hatékony konspirációjának köszönhetően Kádárt – a hivatalban lévő Nagy Imre-kormány államminisztereként, a Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) első titkáraként – Moszkvába szállították, ahol a következő két napban a létrejövő kádárista rezsim kialakítása szempontjából sorsdöntő tárgyalást folytatott a szovjet pártvezetéssel.

Kádár János eltűnése az 1956-os magyar forradalom egyik legnagyobb rejtélye volt. November 1-jén még elhangzott híres beszéde, melyben „dicsőséges felkelésnek” nevezte az október 23-án kirobbant forradalmat. A rádiós szózat sugárzása után Kádár – aki ekkoriban a Nagy Imre-kormány államminisztere, illetve az éppen megalakult MSZMP első titkára volt – nem szólt a Parlamentben senkinek (Nagy Imre kormányfő dolgozószobájából a kínai nagykövettel folytatott tárgyalás közben ment ki), és elindult a Belügyminisztérium épületébe. Ott már várt rá Münnich Ferenc belügyminiszter, akivel együtt elindultak a Bajza utcában lévő szovjet nagykövetségre, hogy Jurij Andropov nagykövettel találkozzanak.

Saját maga számára is váratlanul Kádár Jánost a Szovjetunióba szállították. Az eltűnést követően Nagy Imre miniszterelnök azt feltételezte, hogy Kádárt a szovjetek tőrbe csalták; ám Andropov a magyar kormányfőnek álnok módon letagadta, hogy bármi közük lenne Kádár eltűnéséhez.

Filmbe illő pillanat, hogy a felkészületlen Kádár a kellemes magyar őszből egy közönséges ballonkabátban megérkezik a moszkvai hidegbe. A szovjet fővárosban a magyar pártvezető november 2-án és 3-án folytat meglehetősen egyenlőtlen felek közötti „tárgyalásokat” a Szovjetuniót irányító politikusokkal.

A tárgyalás kifejezés talán nem írja le megfelelően a moszkvai szituációt: a magyar politikus félig-meddig fogolyként, emberileg is, közéletileg is egyaránt rendkívül kiszolgáltatottan vett részt a megbeszélésen. Kádár szereplése a helyszínen nem győzte meg véglegesen a Szovjetunió Kommunista Pártja elnökségének nagy hatalmú irányítóit, akik még november 6-án is azon morfondíroztak, valóban a Nagy Imre-kabinet államminisztere-e számukra a jó megoldás. Erről a töprengésről Kádár János nem tudhatott, de az elemi hatalmi ösztönökkel rendelkező politikus érezhette a személye körüli bizonytalanságot. E viszonyok közepette november 7-én hozta Budapestre a megszálló szovjet hadsereg, a páncélosok oszlopa az ország új vezetőjeként Kádárt, akivel szemben a magyar lakosság túlnyomó többsége nem is annyira haragot, sokkal inkább undort érzett.

„November 7-én, amikor Kádár megérkezett Budapestre, a Parlament kapujában felesége – Kádár nem nagy örömére – azzal fogadta: »Ezt a szart már hagyhattad volna a Rákosiékra! Nem neked kellene csinálni.« Kínos. Tuszkolja befelé az asszonyt, mert ott vannak a tolmácsok meg az egész kíséret, és az asszony csak mondja, mondja” – olvashatjuk Aczél György visszaemlékezéseiben a jelképes történetet Kádár hazatérésének atmoszférájáról.

Még szintén e napon Kádár Dobi István államfő előtt letette a miniszterelnöki esküt, illetve levezette első kormányülését. A következő napokban a szovjetek által a magyar nemzetre kényszerített diktátorként igyekezett „a rend helyreállításán” dolgozni. Első intézkedései között említhetjük, hogy döntés született az új karhatalom felállításáról. Az első ember szerepe Kádár számára is új lehetett, hiszen korábban, még a koalíciós években volt ugyan budapesti rendőrfőkapitány-helyettes, majd belügyminiszter, a későbbiekben pedig a Magyar Dolgozók Pártja főtitkárhelyettese, de a kvázi teljhatalom birtokában más viselkedésmintákat kellett kialakítania. Ez nyilvánvalóan a személyiségében is komoly változásokat generált. Minderről egykori munkatársa, Feri Sándor (aki 1944–45-ben a szovjet titkosszolgálat, az NKVD szolgálatában állt, vagyis kipróbált és megbízható elvtársa volt a kommunista rezsimnek) így emlékezett: „Kádár megjelenése, a hangja több mint meglepő, megdöbbentő volt számomra. Olyan volt a hangsúlya, mint egy uralkodónak. Kádár volt a gazda, úgy nézett ki, hogy magabiztosan áll a helyén. Nemigen találkoztam olyan szemmel látható személyiségváltozással az életben, mint akkor nála. Felülről kezelt, mint egy uralkodó az egyik alattvalóját. Óriási különbség volt a régi, bizonytalankodó és vitázgató Kádárhoz képest. Ő erre a nagy pozícióra várt, erre készült. Nem csinált soha semmit életében, nem állt még munkapad mellett, nem csinált egy srófot sem. Küldönc volt! És itt volt előtte a nagy lehetőség. Amikor elment Moszkvába, nem tudhatta, hogy akasztani viszik, vagy lesz belőle valami. Amikor megérkezett, nem tett jó benyomást rám, bár azt hittem, hogy ez az ember összeszedte magát, talpra állt, és azt érzi, hogy most történelmet tud csinálni. És talán ő maga is ezt gondolta. De később elképedve láttam, hogy micsoda fordulat történt.”

BUDAPEST, FŐVÁM TÉR, 1956

Kádár e napokban támogatók nélküli zsarnok volt, a szovjet bábkormány feje, egy nemzet nélküli Quisling. A szovjet tankoknak köszönhetően korlátlan hatalom birtokosa, de önállóan semmit nem tehet, és mindemellett végtelenül magányos figura. Jurij Andropov szovjet nagykövet – a későbbi KGB-főnök és pártvezető – november 8-án a Parlamentben meglátogatja Kádárt. A birodalmi helytartót meglepte az épületben tapasztalt hangulat: „Figyelemre méltó a következő: délelőtt 11 órakor voltam Kádárnál, a munkaidő kellős közepén. Ennek ellenére a Parlament hatalmas épülete teljesen néptelen volt; a hat miniszteren és a katonáinkon kívül senki nem volt ott.”

Georgij Malenkov Sztálin 1953-as halála után a Szovjetunió miniszterelnöke volt. Egy ideig úgy tűnt, hogy ő lesz az első számú szovjet politikus. A pártvezetésen belüli hatalmi harcból azonban Hruscsov került ki győztesen. Malenkov 1957-ig maradt tagja a Szovjetunió Kommunista Pártja Elnökségének, utána egy vízierőmű igazgatójaként dolgozott. Még megérte a gorbacsovi peresztrojkát, 1988-ban hunyt el.

Mihail Szuszlov 1947-től egészen 1982-es haláláig a szovjet propaganda és ideológia vezető irányítója. Még Sztálin életében a Pravda főszerkesztőjeként is dolgozott. 1955-től huszonhét éven át volt a legfelsőbb szovjet pártvezetés tagja.

Már ezen a nagyköveti megbeszélésen is téma volt Nagy Imréék helyzete. Nagy Imre legitim kormányfőként és számos hozzá közel álló politikus, illetve családtagjaik november 4-én hajnalban a szovjet intervenció elől a jugoszláv nagykövetségre menekültek. Mind a szovjeteket, mind Kádárt intenzíven foglalkoztatta a Nagy Imre-csoport ügye, hiszen nyilvánvaló volt, amíg Nagy Imre nem mond le, vagy helyzetét nem „rendezik”, tehát erőszakkal vagy hatalmi fortéllyal nem lehetetlenítik el, fizikailag nem semmisítik meg, addig a Kádár-kormány nem legitim.

A Magyar Szocialista Munkáspárt (MSZMP) az 1918. november 24-én megalakuló Kommunisták Magyarországi Pártja utódpártja. A kommunista mozgalmárok a Horthy-korszakban illegálisan tevékenykedtek.

1944-ben alakult meg, immár legálisan, a Magyar Kommunista Párt, amely az 1945-ös parlamenti választáson 17 százalékos eredményt ért el. Az MKP 1948-ban, a formálódó diktatúra árnyékában magába olvasztotta a Szociáldemokrata Pártot, így jött létre a Magyar Dolgozók Pártja (MDP), a rákosista állampárt.

A rossz hírű pártot 1956. október végén feloszlatták. A régi pártszerveződés romjain alakították meg a Magyar Szocialista Munkáspártot. A forradalom napjaiban a párt vezetői azzal számoltak, hogy egy szabad választáson a kommunista lista még a 10 százalékot sem érné el. A november 4-i szovjet intervenció azonban állampárttá emelte a tömegtámogatás nélküli MSZMP-t.

Egészen 1989-ig a Magyar Szocialista Munkáspárt Magyarország legfőbb politikai ereje volt. 1956-tól 1988-ig Kádár János, 1988 májusától pedig 17 hónapon át Grósz Károly vezette.

A Kreml a november 7-ét követő napokban úgy érezte, hogy a tapasztalatlan Kádár nem tartja elég határozottan a kezében a kormányrudat, így november 10-én Magyarországra küldte Szuszlovot, az SZKP Központi Bizottságának titkárát, majd nem sokkal később megérkezett Malenkov is. Huszár Tibor, Kádár monográfusa nem véletlenül állítja, hogy ezekben a súlyos napokban, hetekben Magyarországot „Malenkov és Szuszlov kormányozták”.

November 11-én Kádár János vezetésével megalakult az MSZMP 23 fős Ideiglenes Intéző Bizottsága. Aznap az első titkár, egyben miniszterelnök Kádár „békülékeny hangú” rádióbeszédet intézett a magyar néphez. A nyitottságot hangoztató szózat azonban nem volt több színlelésnél, hiszen ekkoriban már zajlott az országban komoly befolyással bíró munkástanácsok visszaszorítását célzó brutális kormányzati stratégia kialakítása.

1956. november 11-én Kádár János és Grósz Károly csak egészen rövid időre találkozhattak, hiszen az ország első embere e napokban valóban a napi politikai túléléséért küzdött. Fizikai veszélyben nem volt ugyan, hiszen a néppel nem érintkezhetett, a Parlament biztonságos, szovjet katonák által védett falai megóvták a népharagtól; de amennyiben nem tudta volna hatékonyan eljátszani bábkormányzói szerepét, nagyon gyorsan a történelem süllyesztőjében találhatta volna magát.

Az 1956-ban 26 éves Grósz Károlyra ekkora nyomás nem nehezedett, de ez nem jelenti azt, hogy e súlyos napok során neki ne kellett volna emberpróbáló döntéseket meghoznia. Hiába volt rövidke kettejük első személyes találkozása, azt megállapíthatjuk: két meghasonlott, morális deficittel küzdő ember futott össze a Parlament épületében november 11-én.

Az akkori káosz közepette senki nem gondolta volna, hogy több mint három évtized múltán ez az ifjú miskolci pártfunkcionárius váltja majd az MSZMP főtitkári székében – közel 32 évnyi hatalomban töltött év után – Kádárt. Akkoriban senki nem jósolt volna ilyen hosszú uralmat az 1956-os forradalom gyűlölt eltiprójának, a jelentéktelen külsejű borsodi fiúra pedig aligha figyelt fel bárki is a parlamenti folyosókon.

Azt már igyekeztünk vázolni, hogy Kádár meghasonlottsága mivel, milyen drámai jelenségekkel függött össze. Most azt kell tisztáznunk, hogy miért küzdött Grósz Károly morális deficittel a forradalom leverése utáni időkben.

Szimbolikus, hogy 1956. október 6-án Grósz, a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Pártbizottság Agitációs és Propaganda (röviden: agitprop) Osztályának hivatalban lévő vezetőjeként egyfajta önmagát megnyugtató demonstrációként részt vesz Rajk László újratemetésén, majd október 13-án az általa is képviselt, regnáló posztrákosista hatalommal szemben rendkívül kritikusan szólal fel az egyik pártrendezvényen. Még azon is eltöpreng, hogy kilép a politikából, és visszatérve eredeti foglalkozásához, ismét nyomdász lesz.

KÁDÁR JÁNOS 1957-BEN, A HŐSÖK TERÉN

Földvári Rudolf – aki 1956 októberében az MDP Borsod-Abaúj-Zemplén megyei első titkára volt, és kiállt a forradalom ügye mellett, amiért a szabadságharc leverése után letartóztatták és életfogytiglani börtönbüntetésre ítélték – életútinterjújában megerősíti, hogy Grósz 1956 őszén a politikai változások híveként tevékenykedett: „A pártbizottságon dolgozók közül Grósz Károly volt az, aki a leghatározottabban igyekezett a váltásra, igyekezett az új munkastílus bevezetésére.”

Rajk László újratemetése 1956. október 6-án egy egész nemzet számára jelentett szembesülést a Rákosi-korszak döbbenetes bűneivel, embertelenségével.

Rajk 1946 és 1948 között véreskezű kommunista belügyminiszterként vált ismertté. A rideg és kegyetlen politikus hírében álló Rajk körül már 1948-ban fogyni kezdett a levegő, és közeli barátja, Kádár János váltotta a belügyminiszteri székben.

1949-ben Rajk Lászlót egy koncepciós perben halálra ítélték, majd kivégezték. Egyik megalázó kihallgatásán Kádár is részt vett.

A Sztálin halála utáni enyhülés időszakában egyre intenzívebben fogalmazódott meg a közéleti igény, hogy tisztázni kell a Rajk-per során elhangzó hazugságokat. E folyamat – és persze az özvegy, Rajk Júlia határozott fellépése – vezetett el oda, hogy a kommunista pártvezetés engedélyezte Rajk László és társai újratemetését.

Az október 6-i szertartáson sok tízezren vettek részt. Nem Rajk László alakja vált mitikussá a magyar közvélemény szemében, hanem az újratemetés lehetőséget adott a kommunista elnyomással szembeni ellenállás kifejezésére.

A forradalom rendkívüli erőszakot hozott Miskolcon: sortűz is volt, és lincselések is történtek. Az október 26-ai lincselés egyik áldozata Grósz barátja, Ráduly József rendőr százados volt, akit a sortűz miatt felbőszült tömeg felakasztott; a megyeháza erkélyéről másnap lelökött, majd meglincselt Antal Gyula rendőr törzsőrmester brutális meggyilkolását pedig mintegy százlépésnyi távolságból maga Grósz is látta. A lincselés látványa, egyik közvetlen ismerősének embertelen halála Grószt mélységesen megviselte – ám ennek ellenére (miközben a miskolci párt- és rendőri vezetők többsége elmenekült) a helyén maradt.

Október végétől Grósz Károly ügyvivőként irányítja a megyei pártbizottságot: „Az apparátus összejött, s mint a Duna jegén a vezért, engem ott közfelkiáltással megválasztottak. Huszonhat éves voltam, és én vezettem akkor a Borsod megyei pártbizottságot” – idézte fel az 1956 őszén történteket Grósz már a rendszerváltozás után.

Grósz 1956. október végén az akkori politikai történésekből azt olvassa ki, hogy tartósan többpárti berendezkedéssel kell majd számolni. Az van a fejében, hogy várhatóan a koalíciós évekhez (1945–1948) hasonlatos közéleti struktúra fog kialakulni. Ebből fakadóan a jövendőbeli közéleti együttműködés szempontjából azt tekinti tisztességesnek és helyesnek, ha a régi-új pártok anyagi lehetőségeket kapnak a működésük biztosításához. Grósz aláírása szerepelt azon a rendelkezésen, amely korábbi formájában felszámolta a Borsod megyei kommunista pártvagyont. Későbbi, 1957-es meghurcolása részben emiatt történik, de még a hetvenes években is kapott a legmagasabb pártkörökből olyan kritikát egy aktuális párton belüli vita kapcsán, hogy mit beszél itt egy egykori „pártlikvidátor”.

1956. november 4-én Grósz Károly az új kádári hatalom mellett sorakozik fel. Ügyvezető borsodi pártvezetőként érintkezésbe lép a szovjet csapatokkal, illetve segíti a karhatalom újraszervezését, és személyesen közreműködik forradalmárok letartóztatásában is.

November 5-én a miskolci szovjet parancsnokságra gyűjtik össze – nem minden kényszer nélkül – a helyi politikai vezetőket; a hosszú, tárgyalásszerű eseményen jelen van Grósz Károly, Földvári Rudolf és a miskolci forradalmi események számos alakja. A szovjeteknek alapvetően csak egy kérdésük van: ki ismeri el a Kádár-kormányt, és ki nem?

Az 1921-es születésű Földvári Rudolf szakszervezeti aktivistaként lett kommunista politikus. 1952-ben 31 évesen tagja lesz a rákosista pártvezetésnek. Két éven át a budapesti pártbizottság első titkára és a Politikai Bizottság tagja.

1953-ban Rákosi oldalán ott áll Sztálin koporsója mellett, a gyászszertartáson ő képviseli a magyar fővárost.

1954-ben a Borsod-Abaúj-Zemplén Megyei Pártbizottság első titkárává nevezik ki. Miskolcon válik egyre inkább a politikai változások hívévé. 1956-ban a forradalom ügye mellé áll, ami miatt 1958-ban életfogytiglani börtönbüntetésre ítélik.

1961-es szabadulása után lakatosként dolgozik, emellett műszaki témájú könyveket fordít. 1981-től nyugdíjas. E sorok írásakor 101 éves.

A többség elutasítja Kádár kormányfőségét, és Nagy Imrével szolidáris; a kisebbség – köztük Grósszal – viszont kiáll az új bábkormányzat mellett. Földvári álláspontja összetettebb: ő személyesen Kádár Jánossal szeretne beszélni, hogy megértse, mi történt az utóbbi napokban. A szovjetek azonban csak igen és nem válaszokat ismernek, az árnyaltabb hozzáállás tolerálása részükről nyilván ellentétes lett volna a magasabb helyről kapott politikai paranccsal. Aki nem ismeri el a Kádár-kormányt, azt internálják, így hurcolják a Szovjetunióba Földvárit.

A szovjetek őrizetében lévők, így Grósz Károly számára is a vízválasztó a következő kérdés volt: Nagy Imre vagy Kádár? Grósz erre ott, a szovjet parancsnokságon határozott választ adott. A szovjet intervenció után ösztönösen érzékeli az egyébként persze nyilvánvalót, miszerint visszafordíthatatlan események történtek, és megtagadva az előző hetekbeli tetteit, Nagy Imrével szemben Kádár János mellett teszi le a voksát.

Grósz Károly meghasonlottsága ekképpen érhető tetten: még egy hónap sem telt el a Rajk-temetés óta, amely olyannyira megérinti, hogy azt tervezi, felhagy a politikaiapparátus-béli karrierrel, november 4-én azonban száznyolcvan fokos fordulatot végrehajtva az általa részlegesen támogatott forradalommal szemben kell sorompóba állnia.