KEPES
ANDRÁS

ISTENEK
ÉS
EMBEREK

Kepes András könyvei
az Open Books gondozásában:

A boldog hülye és az okos depressziós

Tövispuszta

Világkép

© Kepes András, 2018, 2022

© Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Borítóterv Tillai Tamás

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-018-7

Családomnak, szeretteimnek, értük

1.

A villa előtt ült, vagy inkább feküdt egy csíkos vászonhuzatú nyugágyban, hatalmas bernáthegyi hevert mellette, állát a férfi lábán nyugtatva. Lehunyt szemmel élvezte a napsütést, a fény átvilágított a szemhéján, figyelte a táncoló, színes karikákat. Jó ideje feküdt így, kinyújtott lábbal, bakancsa sarkát a hóba mélyesztve. Azon töprengett, ha a kamalduli szerzetesek évente csak néhány napig beszélnek, valamikor újév táján, vajon miről társaloghatnak olyankor? Miről cseveg, aki egy évig csak a gondolataival viaskodik, magától kérdez és magának válaszol, mi lehet az a kérdés vagy vallomás, mi lehet az a történet, melyet egész évben érlel valaki, hogy azután, mint a pezsgő a felrázott palackból, hatalmas pukkanással kirobbanjon belőle? Vagy a szerzetesek is, amikor megszólalnak, eleinte csak makognak, ahogy a betegség hosszú hónapjai után ő botladozott a szavakkal? Mikor végre felkelhetett, az első lépéseket tétován, imbolyogva, az ágy szélébe kapaszkodva tette meg, és így küzd a beszéddel azóta is.

Messziről motorzúgás hallatszott, autó közeledett, a férfi felnézett, hunyorgott a fényben. A szerpentin felől jött a hang, és a szurdok falai felerősítették a morajt. A havas hegyeket nézte. A fehér a tisztaság színe, az ártatlanságé és a halálé, gondolta. A motorzúgás hangja eltűnt az egyik kanyarban. Hallgatta a csendet. Most tél van és csend és hó és halál, villant belé a verssor, a folytatáson gondolkodott, bosszantotta, hogy nem emlékszik a pontos idézetre. Hogy is van? próbálta visszaidézni. A föld megőszült, mint az Isten, mert elborzadt saját teremtménye: az ember – e félig isten, félig állat – láttán. Vagy valami ilyesmi…

– Nem olyan, mint egy ragadozó madár? – kérdezte a nő, amikor a szerpentinen haladva az egyik kanyarból feltűnt a hegyen álló villa, amely csőrként kinyúló, üvegezett teraszával méltóságteljesen ült a hófödte szirten.

– Tényleg, olyan, mint egy prédára leső sas – bólintott Sárády István. – Tudtad, hogy a sasok közvetítenek az istenek és az emberek között?

A szélvédőre tapadva, szinte a kormányra dőlve vezetett, jobbra-balra tekingetve gyönyörködött a hómezőben és a megkövesedett őslényként elnyúló hegyekben. A hegyállat bőre néhol oly sima és meredek volt, hogy a hó képtelen volt megkapaszkodni rajta, csak a füle tövén és hónaljában rekedt meg foltokban. Mimi összeráncolt homlokkal ült István mellett, aggódva vizsgálta az út mentén mélybe szakadó sziklafalakat. Közelebb húzódott a férjéhez, mintha attól tartana, ha a másik irányba dől, a súlya átbillenti a járművet az út peremén. Keselyűk köröztek fölöttük.

Ahogy haladtak fölfelé a hegyen, töpörödtek a tűlevelűek, ők is nehezen bírják szuflával a magaslatot, gondolta Mimi. Az elmúlt órában alig láttak idegen autót és embert, a szerpentin elkerülte a völgyben megbúvó alpesi falvakat, csak elszórtan meredeztek háztetők a hegyoldalban, de mintha azokhoz sem vezetett volna ösvény, mintha a szerpentin elátkozott út volna, ahová csak a legelszántabbak merészkednek, gondolta a nő. Nem véletlen, morfondírozott magában Sárády István, hogy az istenek is a hegyekben laknak, az Olümposzon, a Himaláján, a Sion-hegyen, az Andokban, ahol az ember védtelennek és kiszolgáltatottnak érzi magát, ahol földi halandó csak az istenek könyörületében bízhat.

A szerpentin a gerincről meredeken a völgynek tartott, onnan ismét egy alacsonyabb hegyre.

– Újra nőnek a fák – örvendezett Mimi a napszemüvegét igazgatva, míg végül a katlan mellett, egy kinyúló szirten, közvetlenül a különös villa oldalában, a szerpentin hegyfalnak ütközött. Mintha befalazták volna a folytatást, vagy mintha a hegy rádőlt volna az útra. A jeges havon csikorogva fékezett a terepjáró, lúdbőrzött a kipörgésgátló. Kipattintották a biztonsági öv csatját, de nem tudták levenni a szemüket a piramisra hasadt hegycsúcsról, Sárády a homlokára tolta a napszemüvegét, és ültek tovább az autóban, nézték, ahogy a katlan túlfelén, egy tengerszem tükrében csodálta magát a nárcisztikus Matterhorn, vagy ahogy a határ olasz oldalán nevezik: a Cervino.

A villa előtt hatvan év körüli férfi ült, csíkos nyugágyban. Amikor Sárádyék kiszálltak az autóból, az ember felállt, és korát meghazudtoló, ruganyos léptekkel sietett eléjük. Napbarnított arcát rövidre nyírt, mákos haj és ősz szakáll keretezte, kockás inget, sötétkék tollmellényt és nyers színű bakancsot viselt. Favágóstílus, nyugtázta magában Sárády. Borjúméretű bernáthegyi kutya dülöngélt a férfi mellett, Mimi riadalmára.

– Nem kell félni! – kiáltotta már messziről a férfi, erőlködve ejtve a szavakat. Ézsiás Benedekként mutatkozott be és keményen megszorította Sárády István kezét, amit ő a becsület jelének tartott. A kézfogásokhoz Sárády személyiségeket társított; a görcsös, távolságtartó emberek például szerinte az ujjaikat mereven görbítve, a két tenyér között idegesítő légrést képezve fognak kezet, míg a puhányok és megalkuvók csak izzadt, lagymatag ujjaik végét lógatják a másik tenyerébe. Ilyen alkalmakkor Sárády képes az illető csuklóját megragadva tenyerét a sajátjába igazítani, mert, a nevelési célzaton túl, egy rosszul sikerült kézfogás olyan hiányérzetet hagy benne, mint egy félbeszakadt szeretkezés, szokta mesélni. Ézsiás Benedek szemének sárgásbarna színe volt, mintha tojássárgáját löttyintettek volna feketekávéba, amitől a tekintete egyszerre tűnt vadnak és szelídnek, a farkas és az őz pillantásának. Sörtebajsza alatt, az orra tövében nyúlajakra utaló forradás sejlett, de a műtéti heg nem torzította el az arcát, inkább barátságossá, markánssá tette.

Sárádyék csak ekkor vették szemügyre alaposabban a villát, amely mintha William Hearst kaliforniai kastélyának európai rokona lett volna, noha az alpesi rezidencia a méretét és stílusát, pontosabban stílusait tekintve jóval szerényebbnek tűnt az amerikai kastélynagybácsinál. Néhány éve István egy teljes napig kóborolt a 20. század eleji újkapitalisták mintapéldányaként emlegetett sajtómágnás ma már múzeumként működő San Simeon-i birtokán. A pompakedvelő sajtócézár Sárády számára korántsem tűnt olyan visszataszító figurának, ahogy Orson Welles az Aranypolgárban lefestette, ő inkább csodálta a sajtóbirodalom mindenható urát, tetszett neki, hogy a szenzációhajhász és soviniszta botrányújságírás atyja előtt hajbókoltak a sztárok és politikusok. Chaplintől Greta Garbóig, Roosevelt elnöktől Winston Churchillig egyiküket sem akadályozta meg Hearst jelleme abban, hogy elfogadják az invitálást a hatvanszobás kastélyegyüttes fényűző lakomáira. Lám, a vagyon képes elaltatni még a hiteles emberek erkölcsi aggályait is, vélte Sárády István. Hearst birodalma a 16. századi spanyol katedrálisok méltóságát, a mediterrán vidámságot, az ókori görög templomok és római fürdők pompáját keverte a giccsel, míg az alpesi villa, ahogyan István az épületet bejárva később megállapította, beérte azzal, hogy a modernista, a viktoriánus és az alpesi népi építészet elemeit kutyulja össze a kaliforniai mintához hasonló gátlástalansággal. Igaz, a bacchanáliákra csábító római fürdő és a dór oszlopok ebből az építményből sem hiányoztak. István úgy gondolta, a 20. század fordulóján élt amerikai sajtómágnást és a svájci villa eredeti tulajdonosát – az élet habzsolásán és vagyonuk fitogtatásán túl – a jó ízlés ellen kifejlesztett, már-már tiszteletet ébresztő immunitásuk rokonítja. Ha a jó ízlés hiányát nem is, de az ezzel járó szabadságot, ahogy ezek az emberek semmibe vették az értelmiségi elit által nagyképűen kijelölt kötelező ízlésnormákat, azt irigyelte Sárády István.

Sárády körbejártatta szemét a fehérbe dermedt vidéken; vastag hópaplan borította az ágakat, ropogott a hó a lábuk alatt, szikrázott a hómező felszínén a jégkristály; emelte a karját, hogy magához ölelje a feleségét és egymásba kapaszkodva gyönyörködjenek a látványban, de a metsző fény bántotta a szemét, így végül a kedveskedőnek szánt gesztus praktikus cselekvéssé alakult; karjának más irányt szabva, visszahúzta orrára a napszemüvegét. Mimi egy gúnyos félmosollyal jelezte, hogy észrevette a mozdulatot.

– Így jobb – mondta Sárády a keretet igazgatva; az Oakley lencséjében kékes fényben tükröződött a Matterhorn. Tenyerét ökölbe szorítva nagyot nyújtózott, mint mikor valaki reggel az ágyából kel ki, ujjaival beletúrt hullámos, szalmaszínű hajába, és szétvetett lábbal hajolgatva a derekát kezdte ropogtatni. Mimi is széttárta a karját, mélyeket lélegzett, élvezte, ahogy a friss szellő átjárja az orrüregét, és a bódító oxigén megtalálja útját a tüdejébe.

A csomagtartó ajtaját felbillentve nekiláttak kipakolni a táskákat. Benedek is az autóhoz lépett. A sílécekre sajnos nem lesz szükség, gondolta az előrejelzést ismerve, félretolta a felszerelést és megmarkolta a két utazótáskát. Sárády látta, hogy közben fél szemmel a márkájukra sandított és azonnal felmérte, hogy kézműves finomságú darabok. A drága síparadicsomokban élő emberek a turisták autójából, felszereléséből a másodperc törtrésze alatt képesek megtippelni a vagyoni helyzetet és a társadalmi réteget.

– Elképesztő a díszlet – mondta Sárády, és elismerően a táj felé mutatott.

– Van benne munka – felelte Ézsiás Benedek. – Egész éjjel dolgoztunk. Összetoltuk a két kontinenst – mondta lassan, tagolva, keresve a szavakat. Mosolygott.

Sárády István a fejét rázta. Nem értette, miről beszél a férfi.

– Stroke – bökött mutatóujjával a fejére Benedek, mintegy magyarázatként.

Jó másfél évtizede már, hogy a vérrög elzárta az agyartériáit, és ő összeesett az iskolában. Éppen órát tartott, egyszer csak tátogni kezdett, zavarossá váltak a mondatai, aztán eszméletét vesztve végigvágódott a padlón. A gyerekek rohantak a tanáriba, a lányok visítva futottak az iskola folyosóján; Ézsiás tanár úr rosszul lett, tessék azonnal jönni, kiabálták. A szomszédos osztályokból is kitódultak a gyerekek, aztán a mentő szirénázva száguldott vele a klinikára, és hónapokig ápolták, igyekeztek segíteni a felépülését. Gyógytornász, logopédus foglalkozott vele, a mozgása helyreállt, de a beszédközpont sérülésén alig tudtak változtatni. Benedek, aki korábban híres volt arról, hogy érzékletesen, világosan, szellemesen fogalmazott, azóta birkózik a szavakkal és a mondatokkal. Lucskos iszapbirkózás ez, és különösen az volt az elején. Eltűnt szavak után kutatott az emlékezetében, és amikor végre egyik-másik előkerült, megragadta, szorította magához, hogy el ne veszítse ismét, próbálta kisimítani a gondolatokat, egész testével rájuk feküdt, nyomta ki belőlük a szuszt, hogy formálhatók legyenek, s ha nem talált az emlékezetében fontosabb szavakat, igyekezett kirázni a mondatokat, mint a takarót, hátha valahonnan a ráncok közül előkerülnek. És hullottak az igék, a jelzők, a vacak kis ragok az agyából, egynémely közülük röptében a hajába ragadt, mint a rágógumi, és amikor igyekezett kiszedni, az ujjára tapadt, odakenődött a nadrágjára, a cipőjére. Undorodott a nyúlós, ragacsos szavaktól, félt a beszédtől. Aztán apránként kénytelen volt tudomásul venni, hogy nem tudja közölni a gondolatait. Hogy olyan, mint egy idegen, aki ismeretlen városba tévedt, nem beszéli a nyelvet, és mindenki furcsállkodva bámul rá. Egy külföldi, aki ráadásul önmaga számára is idegen.

– Afázia. Ez van – mondta. Széttárta a karját és kényszeredetten mosolygott. Bocsánatkérés volt az arcán.

– De milyen két kontinens? – értetlenkedett Sárády István.

Ézsiás Benedek arra utalt, hogy a Matterhorn az afrikai és az eurázsiai kőzetlemez találkozásából gyűrődött fel, mintha a kontinensek százmillió éve ölelkeznének, Afrika még a fejét is odahajtja Európára, gondolta Benedek, amikor először olvasott erről. Ujjával mutatta a távolban, hogy geológiai szempontból a csúccsal együtt a hegy déli oldala Afrikához, az északi pedig Eurázsiához tartozik.

– Afrika már akkor is Európába migrált? – vigyorgott Sárády.

Ézsiás Benedek Sárády István világító kék szemébe nézett, aztán a férfi türkiz színű dzsekijére és tapadós fekete sínadrágjára siklott a tekintete, végül megállapodott a pillantása a feleségén. Mutatós pár, nyugtázta magában. Lehajolt és megvakarta a mellette lihegő bernáthegyi fejét.

Az állat az asszonyt bámulta kifordult szemhéja alól, Mimi pedig gyanakvó undorral vizsgálta a kutya szája sarkában csüngő nyálat. Ahogy a nő behajolt a terepjáró csomagtartójába, és hátulról, a feszülő nadrág alatt, kirajzolódtak combjai közt a húsos szeméremajkak, Ézsiás Benedek nagyot nyelt. Sárády István elmosolyodott. Ha megpróbálta a feleségét idegen férfiak szemével nézni, még ő is ugyanolyan izgató testű lánynak látta, mint amilyennek megismerte.

Milyen rafináltan visszafogott nő, vizsgálta az asszonyt Benedek. Mimi prémes nyakú, norvég mintás kardigánja diszkréten követte a melle és a csípője vonalát, sapkája alól kamaszlányosan rakoncátlan, fekete hajtincs lógott magas homlokába, és csak kárminvörös rúzzsal kifestett, duzzadt ajka volt feltűnő, amit áttetsző, fehér bőre még inkább kiemelt. Ézsiás Benedeket arra emlékeztette, mint mikor sok éve motoros szánon utazott egy befagyott folyó jegén, Lappföldön, érzékszerveit eltompította a fehérség, aztán hirtelen egy fa ágán megpillantott egy vérvörös bogyót. Mint vércsepp a menyasszonyi ruhán, jutott eszébe; a bűn és a szenvedély hatalma az ártatlanság unalma és a tisztesség hiábavalósága felett, gondolta akkor Ézsiás Benedek.

Mimi bátyja István osztálytársa volt, jó eszű, angyalarcú srác, de megveszekedett természetű; még tréfásan lökdösődni sem lehetett vele, ahogy a fiúk egymás közt szoktak, pontosan kiszámítva a játék és a durvaság közti keskeny mezsgyét, mert Sanyi az első szélesebb mozdulatra vagy gúnyosnak vélt megjegyzésre azonnal ütött. Első gimnáziumban, emlékezett István, amikor az osztályban barátságosan meglökte Sanyit, a srác a bal kezével megragadta őt a hajánál fogva, és szorosan tartva a fejét, jobb kezével teljes erőből az arcába csapott. Az ütés István szemét érte, ő megdöbbent, hiszen csak marháskodni akart, aztán két hétig hatalmas lila monoklival járt iskolába. Sanyit és Mimit a nevelőapjuk indulatból pofozta, nem keresztényi meggyőződésből és pedagógiai megfontolásból, ahogy Istvánt az ő apja, aki a nadrágszíjat is pedagógiai-mechanikai segédeszköznek nevezte, így Sanyi és Mimi nem tanulták meg az erőszak finom árnyalatait: csak simogatni vagy ütni tudtak. Mimi többnyire simogatni, Sanyi főként ütni.

Sanyi és István, ha végigmentek a gimnázium folyosóján, izgatott kuncogással súgtak össze mögöttük a lányok, és egy-egy alsóbb évfolyamba járó, bátrabb kislány időnként eléjük ugrott és kacéran a szemükbe nevetett. Ha lefelé mentek a lépcsőházban és unottan oldalra nyújtották a kezüket, többnyire akadt egy lány, aki felfelé sietve, a lépcsőkorláton áthajolva készségesen a tenyerükbe helyezte a mellét, és megtiszteltetésnek érezte, hogy a gimnázium sztárjai megfogdossák. A két lányosan szép arcú, de gyémántkeménységű fiú kamaszkorában sok „kúrimuriban” vett részt együtt, ahogy ezeket az ivós-baszós összejöveteleket emlegették, de sosem kerültek igazán közel egymáshoz, mert István ízlésének Mimi bátyja túlságosan vad és kiszámíthatatlan volt, mindenki azt jósolta, ez a fiú előbb-utóbb börtönben végzi.

Sanyi negyedszázada hozta át a húgát Tövispusztáról egy diszkóba. Mimi tizenhat éves volt akkoriban, és Sárády emlékezetében úgy élt a pillanat, hogy amint beléptek, mindenki rámeredt a lányra, a féltékeny báty pedig az áhítatos csendet kihasználva hangosan figyelmeztette a társaságot, hogy aki a húgához mer nyúlni, annak letépi a tökét. A bejelentést röhögés kísérte, de tudták, ez a srác nem tréfál. Nem is hajtott Mimire senki, csak messziről bámulták, a lány meg zavartan, szárnyaszegetten üldögélt a bátyja mellett, alulról, laposakat pislogva próbálta jelezni, hogy észleli az érdeklődést, nincs is ellenére, csak éppen aranykalitkába van zárva. Végül, két évvel később, miközben Mimi alig várta, hogy végre megszabaduljon a féltés ragacsos terrorjától, bátyjának egy hasonszőrű haverja csapott le rá és csalta magával Amszterdamba. Mimi, már a fél világtól körülrajongva, egyre gyakrabban járt haza, István pedig válófélben volt első feleségétől, amikor egy pesti társaságban váratlanul összejöttek. A lány akkor is ugyanolyan gyönyörű volt, mint régen, csak a hamvasság tűnt el az arcáról, meg a szája sarkából a fanyar mosoly, amiről a férfi sokáig nem tudta eldönteni, hogy gúny vagy zavar. Sárády István magas, jóvágású, sikeres reklámszakemberként akkoriban már tudta, hogy jól akar élni, neki mindenből a legjobb kell: ruhából, autóból, órából, ételből, italból és persze, nőből. És a legjobb nő, aki után az ismeretségi körében akkoriban minden férfi epekedett, kétségkívül Mimi volt.

Ézsiás Benedek Mimi arcát fürkészte. Emlékeztette valakire, de Benedek nem hitte, hogy valóban ő volna az, rákérdezni pedig kínosnak érezte, hátha csupán hasonmás, s akkor Mimi esetleg megsértődik, kivel is tévesztette össze.

– Korán ideértek – mondta Benedek.

– Milánóból jövünk – mesélte az asszony –, István üzleti úton járt ott, én meg kicsit shoppingoltam. A férfiak amúgy is tárgyalni akartak, és Füredi úr ajánlotta, ugorjunk át két-három napra a hegyekbe, mert a villában nyugodtabban beszélgethetnek – mondta. – Útközben elkapott minket a hó, de itt a hegyen végre gyönyörű az idő.

– Három nap alatt hatvan centi hó. Éjjelre méteres hó – mondta Benedek, és a két utazótáskával a kezében megindult a villa felé.

Sárádynak akkor tűnt fel, hogy a férfi az egyik lábára biceg.

Benedek egy pillanatra megállt és Mimihez fordult:

– Ismerős – mondta. – Segítsen, honnan is?

– Elképzelésem sincs, talán hasonlítok valakire – felelte a nő, és az egyik szemöldökét kérdőn felvonva a férjére nevetett.

Mintha ókori görög templomra építették volna a villát, tágas előszobája falából dór féloszlopok domborodtak, és díszes kovácsoltvas korláttal szegélyezett márványlépcső vezetett a felső szintre. Benedek táskákkal a kezében fölkísérte Sárádyékat az egyik emeleti lakosztályhoz, előreengedte a vendégeket a dupla szárnyas tölgyfa ajtón, a kecskelábú bőröndállványra helyezte a csomagokat, aztán az ablakhoz ment és elhúzta a nehéz bársony sötétítőfüggönyöket.

– A fürdőszobában törülköző, köpeny, papucs. Mutassam? – kérdezte Benedek.

– Köszönöm, elboldogulunk – felelte Sárády. A zsebében kutatva elővett egy tízeuróst, megvizsgálta, nehogy véletlenül nagyobb címlet legyen, és a pénzt Benedek markába akarta nyomni, de a férfi kezét a háta mögé rejtve jelezte, hogy nem fogad el borravalót.

– Érezzék jól magukat! – mondta.

A bordó és arany csíkos tapétával borított tágas szobában óriás franciaágy terpeszkedett, amelyen lényegében mindegy, hogy az ember széltében vagy hosszában fekszik, a sarokban antik íróasztal állt, előtte kényelmes karos fotel. Idegen helyen István először mindig az ablakhoz ment. Ellenőrizte a kilátást és felmérte a lehetséges menekülőutakat, autóval is mindig a menetiránnyal szemben parkolt, hogy szükség esetén azonnal elinalhasson. Még sosem volt rá szüksége, de sráckorában egy gengszterfilmben látta, hogy az elővigyázatos emberek így tesznek, és megtetszett neki.

A kilátás a franciaerkélyről a havas sziklákra nyílt, s ahogy a földig érő üvegablakon át letekintett, Sárády megállapította, hogy jó esélye lenne a menekülésre; egy ugrás az első emeleti terasz, onnan az esővízcsatornán vagy a villámhárítón kapaszkodva könnyűszerrel le lehetett jutni az apró kertbe. Hogy aztán onnan merre tovább, azt már nem tudta megítélni, mert a villát hol szakadék, hol meredek hegyoldal vette körül, csak a szerpentin felől volt megközelíthető, mint egy félsziget, vagy inkább, mint egy vár…

Felesége első útja viszont mindig a fürdőszobába vezetett. A tágas helyiség falait fekete márvánnyal borították, az ablak előtt legyezőpálma állt. Frankó lesz kriptában mosdani, gondolta a férfi, amikor utána ment, de a gyászos hangulaton némiképp enyhített a padlóra terített perzsaszőnyeg és az ódon lavórt és dézsát imitáló dizájn berendezés. Az asszony felhajtotta a vécéülőkét, ellenőrizte, elég tiszta-e, bekukkantott a fürdőszobaszekrénybe, mutatóujját könnyedén végighúzta a polcokon, gondosan megvizsgálta ujjbegyét a lámpa fényében, aztán elővett a táskájából egy csomag fertőtlenítőkendőt, áttörölte az ülőkét, zsanértól zsanérig, szigorúan egy irányban, és leült pisilni. Sárády István egy ideig nézte, ahogy a felesége átszellemült arccal üldögél a vécén, s akár egy gyerek, bambul a semmibe, aztán visszament a szobába, és kinyújtott karral, elégedetten hanyatt dobta magát az ágyon. Az ellenállás reményétől is megfosztott epedarugók némán engedelmeskedtek.