KONDOR VILMOS

MÁSODIK MAGYAR
KÖZTÁRSASÁG

Kondor Vilmos korábbi kötete
az Open Books gondozásában

Budapest Noir

© Kondor Vilmos, 2022

© Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Szerkesztő Huszti Gergely

Olvasószerkesztő Sz. Molnár Szilvia

Műszaki vezető Kovács Balázs Sándor

Borítótervező Relatív

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-161-0

A könyvben felbukkanó szereplők jó része nem kitalált személy – viszont mindaz, ami velük történ(hetet)t 1944. október 16. után, mind az én kitalációm.

Kondor Vilmos

„A történelem, mintha ilyesmi létezne, akár mint valóság, akár mint irodalom.”

SZENTKUTHY MIKLÓS

Van, aki bírja ezt a szakmát. És van, aki nem. Ugyan csak tizenöt éve vagyok detektív, de annyi kollegám ment tönkre annyiféleképpen, hogy enciklopédiába lehetne gyűjteni. Alkohol, drogok, öngyilkosság, depresszió, kiégés – ezek a leggyakoribbak. De láttam már olyan kollegát, akiből minden tartás, minden erő eltűnt, és negyvenévesen olyan volt, mint egy lufi, amint parányi székeket farigcsált egy babaházakat gyártó vállalatnak. Láttam istenhez (hithez?, valláshoz?, egyházhoz?) megtérő főfelügyelőt, aki zokogva térdelt az oltár előtt. Láttam kollegát, aki ugyanilyen vörösre sírt szemmel jött ki a diligyógyásztól. Volt kolléga, aki elment birkát tartani az Alföldre, és ha embert látott közeledni, akkor élesre töltötte fegyverét. Nem egy és nem két kiváló, sőt több mint kiváló detektív hagyta ott a rendőrséget, és ment el a Szabadkikötőbe vagy Ferihegyre a biztonsági szolgálathoz. Makkai őrmester leszerelése után Pestről Bécsbe költözött, ahol – ezt a saját szememmel láttam – nőként éli életét, és magyarul sem hajlandó megszólalni.

Gyilkossági ügyekben nyomozva az ember fajtája legrosszabb arcát látja. Ocsmány, undorító arcot, amelyről nem lehet nem tudomást venni. Azok a kollegák, akik valahogy eljutottak a nyugdíjig, azt mondják, az ember előtt két út áll. Vagy átél mindent, átéli az áldozat, az áldozat családjának veszteségét, nemegyszer agóniáját, és ezzel, csakis ezzel biztosítja, hogy ember maradjon, együttérző lény. Vagy távolságot tart, falat von maga és a szenvedés közé – tudván, hogy ha nem így tesz, akkor minden áldozattal együtt belőle is eltemetnek egy darabot, míg a végén nem marad belőle semmi –, és csak a tényekre koncentrál egyfajta információgyűjtőként – és értékelőként dolgozik. (Azokról most nem beszélek, akiknek ez a munka ugyanaz, mint ha pékségben sütnének zsömlét, vagy teherautót vezetnének az M5-ön heti öt napon – mindenhol vannak olyanok, akik a réseket töltik ki.)

(…) Én nem tudok megdögleni minden egyes esettel. Nem tudok együtt halni minden áldozattal. Szenvedésük megérint, családjuk gyásza velem marad, de nem lesz részem, szerves részem a halál. Lenyomatot hagy, ami idővel elmúlik, ahogyan a harapásnyom is felszívódik, ha az ember fájdalmában a hüvelyk- és mutatóujja közti húsdarabba vájja fogát. Többen vádoltak azzal, hogy nem látom az embert, nem érdekel az ember, felületes vagyok érzelmileg, ugyanakkor munkámban alapos. Én ezzel vitába szállok, mert a kettőnek nincs köze egymáshoz, másfelől meg engem mindennél jobban érdekel az adott ember sorsa – annak ellenére, hogy minden téma, érzelem, történés fájdalmas egyhangúsággal ismétlődik. Egyedül a kombinációk, az egyes sorscsapások és döntések sajátos kombinációja oldja fel a monotonitást, és visz a képbe ritkán látott színeket.

(…) Vannak kollegák, akik szerint az ördög itt él közöttünk. Azt állítják, az ördög arca a mi arcunk, az ördög keze a mi kezünk. Az ördög tettei a mi tetteink. És abba pusztulnak vagy fásulnak bele, hogy ezzel az ördöggel néznek farkasszemet nap mint nap. Én nem ijedek meg ettől az ördögtől, pedig néztem már a szemébe elégszer. Ami aggaszt és óvatossá tesz, az az esetlegesség hatalma, az alkalom szülőszobája, ahonnét a szörnyszülöttek kerülnek elő. Nekem nem dolgom, hogy beledögöljek a szörnyszülöttek megtalálásába, akiknek jelentős részéről ráadásul mindig kiderül, hogy sokkal jobban félnek maguktól, mint mi tőlük. Nem tagadom az ördögi gonoszság létét, ahogy nem tagadom az angyali jóságét sem. De mi a kettő között élünk a természet és a társadalom szükségszerűen és véletlenszerűen hibás működésének köszönhetően. Ezért érdekelnek a sorsok, mert az önnönvalónknál – hogy kik és mik vagyunk – sokkal fontosabb, hogy mit teszünk. A kettő között nem feltétlenül van közvetlen összefüggés. Véletlenszerű elektromos kisülés, amikor az ember az ördöggel találkozik. Vagy az angyallal. Ugyan nem akarom megérteni se őket, se a kettő közti spektrumon elhelyezkedő társainkat, de a sorsuk érdekel. A sorsuk.

Én így őrzöm meg az ép eszemet.

Részletek Vitray Tamásnak Nemes Albert detektív-főfelügyelővel folytatott televízióinterjújából
MTV, 1957. május 5., 20.00 „Az ENF-ügy és utóélete”

1

Jól ismerem a világot.

Tudom, hogy a kölykök mit játszanak az utcasarkokon – csupa olyan játékot, amit a felnőttek már régen elfelejtettek. Tudom, hogy az öregeknek mi jár a fejében a foteljükben ülve, bár ezt évek óta senki meg nem kérdezte tőlük. Tudom, hogy a fiatalemberek milyen dobszónak engedelmeskedve állnak be a seregbe – ahogy azt is tudom, mennyi hamis dicsőség és valódi nyomorúság várja őket –, és azt is tudom, hogy más fiatalemberek milyen hívószó hallatán állnak a törvény másik oldalára. Elég csak rápillantanom egy ügyvédre a kapitányság folyosóján, és tudom, hogy mi van a zakója belső zsebében; és mi van a fejében. Mindaz, amit tudok, gyakran csal mosolyt az arcomra – kivéve az ilyen pillanatokat, amikor detektívjelvényemet felvillantva engednek be oda, ahol rajtam kívül csak ketten tartózkodnak: az áldozat és a halál.

– Nemes Albert detektív-főfelügyelő – mutattam a jelvényemet már a második egyenruhásnak, mert nem akartam megvárni, hogy felismerjenek. Aztán megpillantottam a földön tekergő kábelrengeteget, és nem tudtam másra gondolni, mint az őserdő alját beterítő indák és gyökerek kuszaságára, és én még mindig jobban jártam, mert tudtam, hogy Millának kígyók jutnának az eszébe.

Milla kint volt valahol a Nemzeti Stadion előtt a bejutásra várva, és ha tehettem volna, akkor én is ott állok vele. Sőt, ott kellett volna állnom mellette, lévén a koncertre szóló jegyem a zakóm belső zsebében lapult. Majd amikor megpillantottam a földön fekvő holttestet, az első gondolatom az volt, hogy nem játszik itt ma este egyetlen dalt sem a Beatles, még akkor sem, ha ez az utolsó idei európai koncertjük, még akkor sem, ha az ország hetek óta Beatles-láztól felhevülve forrong, és még akkor sem, ha tudom: én leszek az első számú közellenség, minden tini utálatának tárgya, aki megakadályozta a világ legnagyszerűbb együttesének első – és könnyen lehet, hogy utolsó – budapesti fellépését.

A nyomrögzítők kordonnal zárták el a helyszínt, a színpad mögötti részt, ami egy magamfajta kívülálló számára egyszerre lenyűgöző és ijesztő a különböző hangtechnikai berendezések sokaságával, hangfalakkal, erősítőkkel, előerősítőkkel és kábelekkel – annyi, de annyi kábellel, amiről nehezemre esett felfogni, hogyan képes bárki is kiismerni magát köztük.

Az egyetlen ember, aki erre mindenkinél jobban alkalmas volt, emberméretű fekete dobozok mögött feküdt, arcát egyelőre nem láttam, mert egy függöny takarta el. Ferlet, a francia származású bűnügyi fotósunk intett nekem, miközben megnyitotta a kordont, de felemeltem a kezem.

– Köszönöm, Ede, egyelőre látni akarom, miről van szó.

Akárhányszor megérkezek egy helyszínre, egy ideig csak állok, és figyelek. Vannak kollegáim, és nem csak a nálam idősebbek, akiknek egy halott csupán egy gyilkosság áldozata, és megkérgesedett szívvel néznek a nyomozás tárgyára. Én soha nem akartam távol tartani magam az áldozattól, a ténytől, hogy valaki elvette a számára legfontosabbat.

Senki sem érdemli a halált. Senkinek sem jár a halál. A halált nem lehet félvállról venni.

Így mindig állok öt vagy tíz percig, szememmel rögzítek minden részletet, legyen az kicsi vagy nagy, mert tudom, hogy Ede bármilyen precízen is fényképez, nem az én szememmel lát. Az áldozat a hasán feküdt, bal keze a teste alá szorult, a jobbal mintha kapaszkodni akart volna valamibe. Intettem az egyik technikusnak, hogy húzza el a függönyt.

Ferlet Ede lépett oda mellém. Az egész helyzet szokatlan volt. Egyedül érkeztem a helyszínre, Pazárnak, a patológusnak nyoma sem volt, a nyomrögzítők meg annyira le voltak foglalva, hogy egyelőre nem zavartam meg őket.

– Brit állampolgár – közölte Ferlet, akinek bozontos szemöldöke akár napellenzőként is működhetett volna. Le sem tagadhatta francia voltát, magyarul gyatrán beszélt, ezért is maradt a fényképezőgép mögött. – Thomas Beresford. A hangosításra felelt.

– Ért, nem, Ede? Hangosításért?

Ferlet a szemét forgatta, és visszament a többiekhez. Fényképezője vakuja sorozatban villant, még több részletet fagyasztva bele a jelenbe.

Még mindig nem léptem be a kordon mögé, és igyekeztem tudomást sem venni a tőlem talán ötven méterre pulzáló tömeg jelenlétéről, amely olyan volt, akár egy hatalmas, ezernyi fejjel és végtagokkal rendelkező lény, egyszerre mozdulva, egyszerre véve levegőt, és egyszerre sikítva, amikor valaki kilépett a színpadra.

– Kérem! Kérem! – kiabált egy elkeseredett férfi a mikrofonba. Hangja bejárta a stadiont, sőt szerintem még a Hungária körúton is lehetett hallani. – A koncert technikai okok miatt később kezdődik. Kérem! – kiabált megint, amikor a tömeg vészt jóslóan mordult. – Körülbelül egyórás késéssel fog a Beatles együttes kezdeni, türelmüket az ő nevükben is köszönjük!

A válaszul érkező csalódott morajlás és üvöltözés elvonta a figyelmemet a holttestről, a hallottakról nem is beszélve. Nem lesz itt semmiféle koncert, se egy óra, se egy nap múlva. Bosszúsan megfordultam, és elindultam arra, ahol az előbb felelőtlenül ígérgető férfit felbukkanni sejtettem. A technikusok tanácstalanul álltak, én csak intettem nekik, hogy várjanak, és ne hagyják, hogy bárki félbeszakítsa munkájukat.

A lépcső alján álltam, és vártam, hogy a kövérkés férfi leérjen hozzám. Riadt tekintettel nézett rám, aztán riadalma tagadásba fordult át.

– Bármit akar, a főnökömmel beszélje meg – intett. – Dolezsál Frigyes. Második emelet, balra. Engem hagyjon ki az egészből, én csak azt csinálom, amit mondanak.

– Honnét tudja, hogy ki vagyok és mit akarok?

A férfi, aki arra sem vette a fáradságot, hogy bemutatkozzon, csak legyintett, és elcsörtetett mellettem. Könnyedén megkeseríthettem volna a napját, de azt már megtette helyettem valaki. Kicsit lazítottam nyakkendőmön, mert a júniusi este önmagában is elég meleg volt, de éreztem, ahogy a csalódott és türelmetlen tömegből sugárzik a hő. Kicsit keresgélnem kellett, mire megtaláltam a lépcsőt. Körülöttem látszólag minden rendszer és elképzelés nélkül jöttek-mentek emberek, kezükben olyan szerszámokkal és eszközökkel, amiknek a feléről nem tudtam, hogy eszik vagy isszák.

A másodikra érve rövid keresgélés után megtaláltam az ajtót, rajta a névtáblával: Dolezsál Frigyes, Nemzeti Stadion, igazgató. Kopogtatás nélkül benyitottam. A fogadószobában az ajtóval szemben a titkárnő ült. Nem mintha rá lett volna írva, de ekkora konttyal és a nyakában láncon lógó szemüveggel más nem lehetett. Éppen a jelvényemet vettem elő, amikor a résnyire nyitott ajtó mögül egy öblös hang kiáltott ki: – Engedje be, Magdikám. Csak bátran.

Szélesre tártam az ajtót, és a vártnál kisebb irodában találtam magam, ahol egy íróasztalon, egy széken, egy szekrényen meg egy fotelon kívül csak az igazgató tartózkodott. Bozontos szakálla vörös hajszálerekkel szabdalt arcbőrt takart.

– Dolezsál – nyújtotta ültében a kezét.

– Nemes. Azt ugye tudja, hogy a koncertet le kell mondani.

– Tudom, de nem mondjuk – vett elő egy csomag Marlborót, és felém nyújtotta a dobozt. Nemet intettem.

– Ez nem a maga döntése – közöltem vele, és némileg zavart, hogy olyan nyugodtan üldögélt a fotelban, miközben én szokásomhoz híven közelebb lépve magasodtam fölé. Erre a legtöbben vagy felállnak, hogy végleg kiderüljön, mennyivel magasabb vagyok, vagy mélyebbre süppednek ülőalkalmatosságukban. Dolezsál ezzel szemben békésen rágyújtott, és a füst mögül nézett rám.

– Nem is én döntöttem el.

– Hanem – néztem körül, hátha van ott még valaki.

– A rendőrfőkapitány maga.

Egy percig, kettőig egy szót sem szóltunk, nem mozdultunk. Dolezsál szívta a cigarettáját, én meg az ablakon keresztül néztem a hihetetlen méretű tömeget.

– Ennyien be sem férnek a stadionba – jegyeztem meg.

– Beférnek – hamuzott Dolezsál. – Majd én aggódom emiatt. Tessék.

– Tessék mi? – néztem rá.

– Ott a telefon az asztalomon – mutatta. – Hívja csak fel a rendőrfőkapitányt. Meghagyta a számát, felírtam valahova, ha…

– Köszönöm – fújtam ki a levegőt. – Tudom a számát.

Dolezsál kedélyesen dúdolgatni kezdte a „János, legyen, fenn a János-hegyen” című nótát, én meg odaléptem az asztalhoz, felemeltem a kagylót és tárcsáztam annak a telefonnak a számát, ami a budapesti rendőrfőkapitány asztalán csörög, és nem a titkárnőén, egy ajtóval odébb.

– Kádár – szólt a főkapitány a telefonba, és magam előtt láttam, ahogy cigarettafüstöt fúj a kagylóba.

2

– Nemes Albert – feleltem.

– Tudtam, hogy hívni fog, kicsivel korábbra vártam. Mi a baj, főfelügyelő, lassulunk, lassulunk? – mondta, és mint oly gyakran, most sem voltam képes eldönteni, hogy csak cukkol, vagy éppen leteremt a lábamról.

– Főkapitány úr, a koncertet le kell mondani.

Pár másodpercnyi szünet, majd Kádár higgadtan közölte:

– Nem, nem kell lemondani.

– A helyszín. A nyomok. A biztosítás. Az áldozat – válaszoltam bosszúsan. – Mit akar, hol kezdjem? – szaladt ki belőlem, noha tudtam, hogy a főkapitány voltaképpen nem szereti, ha az alárendeltjei visszaszólnak neki.

– Ide figyeljen, Nemes – folytatta Kádár, és éppen azért rezzentem össze, mert fel sem emelte a hangját. – Ez a koncert meg lesz tartva. A Beatles fel fog lépni – közölte, ráadásul fonetikusan. Be-at-les. – Maga meg szépen nyomozni fog.

– De azt a főkapitány úr is tudja, hogy a helyszínt nem szabad…

– Ne oktasson, Nemes, ne oktasson – mordult fel Kádár. – Hol is van az áldozat? Egy kábelkötegben? Mégis mit akar rögzíteni? Hányan jártak ott az elmúlt két órában? Százan, kétszázan? Hány csikket látott? Hány eldobott papírlapot? Hány leszakadt gombot?

– Nos… – kezdtem.

– A legfontosabb megvan, ha jól tudom.

– Mire gondol?

– A fegyverre. Mégis mire.

– Az megvan – feleltem. – Pont benne Mr. Beresford tarkójában. Bár nem hívnám késnek. Inkább valamiféle tőr lehet, ahogy a nyele alapján meg tudtam ítélni.

– Akkor meg mit erősködik nekem?

– De a nyomrögzítési előírások, a belső utasítás, amit maga adott ki, főkapitány úr, ezek…

– Az áldozatot el fogják szállítani a Központi Patológiai Intézetbe. Majd a Bazár ott megmondja, mi történt. Ne is várjanak rá.

– Pazár – javítottam ki.

– A bazár ide jobban illik – torkolt le Kádár. – Mert nem elég, hogy én nem akarok, és nem is fogok bazári majomnak látszani, de az elnök úr sem akar.

– Mi köze ennek a köztársasági elnökhöz? – kérdeztem vissza, és Dolezsálra néztem, aki feltűnően olvasta a Pesti Hírlapot, mint aki nagyon nem akar odafigyelni arra, amit éppen hall.

– Főfelügyelő – emelte fel a hangját Kádár.

– Igen.

– Sorolom.

– Hallgatom.

– Kap egy órát. Egy darab órát, benne mennyi?

– Hatvan.

– Pontosan annyi perccel. Ezen percek alatt a holttestet beszállítják a Bazárba. Bazárhoz. A technikusok mindent rögzítenek. A maga francia fotográfusa mindent lefotografál, azt is, amit nem kellene, majd szépen egy óra múlva angolosan távozik az embereivel együtt, és hova vezet az első útja?

– A főkapitányságra.

– Itt fogom várni magát a Madách téren. Tudja, abban a nagy épületben. Nehéz lenne eltévesztenie.

– És ha valakit meg kell hallgatnom a helyszínen?

– Mégis ki az isten haragját kellene meghallgatnia?

– A munkatársait, az esetleges szemtanúkat, a…

– Az együttest is, ugye? – mordult megint. – Felejtse el őket. Ők már az éjjel repülnek vissza Londonba, pont akkor, amikor mi ketten, maga meg én, beszélgetni fogunk. Akit pedig meg kell hallgatnia, azokat holnap is megtalálja a stadionban.

– Ez akkor is szokatlan, és ellentmond a szabályzatban lefektetett…

– Tudja maga, mi a szokatlan?

Nem válaszoltam.

– Látta maga, mit művelnek a lányok az együttes koncertjén?

– Láttam.

– Üvöltenek, sikítanak, kivetkőznek mindenféle mivoltukból. Olyan hangosan üvöltenek, hogy a zenét sem hallják, pedig azért mennek.

– Így igaz.

– És teszik mindezt akkor, amikor az együttes játszik. Mármint a színpadon vannak, és pöngetik a gitárjaikat.

– Igen?

– Maga szerint mit tenne ez a nyolcvanezer honfiú és honleány, ha az együttes nem lenne a színpadon?

– Nos.

– Ahhoz képest ötvenhat kutyafasza lenne, szóval azt teszi, amit mondtam, és este szépen jelentkezik az irodámban. Mi van most?

– Nyolc óra múlt.

– Fél tízkor várjuk – tette le a kagylót a főkapitány, én meg a legszívesebben kitéptem volna Dolezsál igazgató kezéből a Pesti Hírlapot, hogy gombóccá gyűrve nyomjam bele az önelégült mosolytól szélesre húzott szájába.

– Egy óra múlva távozunk, utána azt csinálnak, amit akarnak – ingattam a fejem bosszúsan, és kiléptem az igazgatói iroda ajtaján. Ez az egy óra mintha nem is lenne. Amit eddig nem tudtunk megtenni, arra hatvan plusz perc sem lehet elegendő. A folyosón fiatal lányok siettek kezükben papírokkal, fülük mögé dugott golyóstollal, arcukon olyan eltökéltséggel, amitől mindig is tartottam egy kicsit. Már a lépcsőfordulón jártam, amikor meghallottam magam mögött Dolezsál hangos bömbölését:

– Emberek. Egy óra múlva felszabadul a színpad háttere, a hangosítás, szóval csipkedjük magunkat.

– És addig mit csináljunk a nézőkkel? – csicseregte egy lány, orrán hatalmas szemüveggel.

– Tőlem polkát is járhat a színpadon, vagy szóljanak Rodolfónak, vagy hozzanak egy medvetáncoltatót…

– Előzenekar, az jól jött volna most – jegyezte meg egy nyurga fiatalember, arcán több pattanással, mint ahány percem nekem maradt, hogy távozzak.

– Ezeknek soha nem volt olyanja! – kiáltotta Dolezsál. – Annyira el vannak telve maguktól, hogy nekik még előzenekar sem kell. Harminc kurva percet játszanak, és már húznak is le a színpadról. Harminc kurva perc! – azzal bevágta maga mögött az ajtót, előttem meg két fiatalember rántotta meg a vállát.

– Azért az Omega felléphetett volna – közölte a hosszabb hajú.

– Akkor már inkább a Liversing – rázta fejét a másik, akinek nem kellett volna szakállt növesztenie, de valamiért megtette.

A hosszú hajú felhúzta a szemöldökét, és orrhangon kérdezte:

– Ha te lennél a Liversing, akkor fellépnél a Beatles előtt?

– Ha Scampolo lennék, akkor biztosan – legyintett a szakállas, de a magasröptű beszélgetés lecsengését már nem hallottam, mert siettem vissza a színpad mögé. Igazolványom végig a kezemben volt, úgy lengettem, mint a vasutasok a kis vidéki állomásokon zászlajukat. A brit road halála senkit sem érdekelt. Kollegái eltökélt tekintettel, összeszokott mozdulatokkal végezték munkájukat, amiről nekem fogalmam sem volt, hogy pontosan mi is az. Mivel legalább annyi időbe telik lebontaniuk ezt a hangtechnikai monstrumot, mint amennyibe telt felépíteni, tudtam, hogy másnap bőven lesz lehetőségem mindenkivel beszélni – amiről már tapasztalatból tudtam, hogy milyen keveset ér. Beresfordról ugyanazt mondják holnap is, amit ma mondtak volna, de egy idegen, szokatlan arc, egy elkapott tekintett, egy gyanús mozdulat, egy elsuhanó árny emlékképe nagyon gyorsan elhalványul. Én magam lettem volna a legjobban meglepve, ha valami értelmes és használható nyomra bukkanunk másnap, így nem sokat vártam tőle. Mire visszaértem a helyszínre, Ede már távozott, a technikusok is pakolták táskáikat, tele eszközökkel, zacskókkal, pamacsokkal, üvegcsékkel. Két egyenruhás állt a kordon két sarkán, és komoran néztek rám, amint biccentettem nekik. Az egyik felhúzta a kordont, átbújtam alatta, majd megálltam az áldozat mögött. Eddig csak hason fekve láttam, ahogy holtában előrezuhant. Most már a hátán feküdt, fejét oldalra fordították, hogy a gyilkos fegyvert csak a boncolás során távolítsák el. Beresford enyhén borostás arca idősebbnek látszott a tényleges harmincöt événél, és ennek nem a halál szürkesége volt az oka. Egy meggyötört arcú férfi feküdt előttem, és ahhoz nem kell nagy nyomozói tapasztalat, hogy tudjam: meggyötört élet állhatott mögötte. Leguggoltam melléje. Nálam alacsonyabb lehetett legalább tizenöt centivel, egyhetvenöt környékén, divatos csizmát hordott, kényelmes pantallót, bő szabású inget széles és hosszú gallérral. Fekete haja enyhén hullámos volt, és néhány tincs a szemüvegére lógott.

A tőr aggasztott. Ilyen fegyverrel eleve ritkán ölnek, így meg még ritkábban. Tarkón szúrni valakit nagy elszántságot és némi anatómiai ismeretet is igényel. Se szeri, se száma azoknak az ügyeknek, ahol késes gyilkost kell megtalálnom. Ez a legegyszerűbb. Kés mindenhol van, hadonászni meg böködni mindenki tud vele, innét már csak elhatározás kérdése, hogy hasba bökjék áldozatukat. De egy hosszú, hegyes tőrrel tarkón szúrni valakit – ez nem hétköznapi dolog. Itt nincs szó hirtelen felindultságról, szenvedélyről, a pillanat hevéről. Ez kitervelt és tudatos gyilkosság olyan ember kezétől, akinek pontosan kellett tudnia, hogy mit csinál. Mert ha…

– Vigyáztam – szólalt meg mögöttem egy hang.

Két mentős állt mögöttem, kezükben hordágyat tartottak, azon egy fekete zacskó feküdt.

– Az isten szerelmére – szaladt ki belőlem.

– Elnézést – nyögte az igazolványom láttán a fiatalabbik mentős, aki az előbb olyan nyeglén szólt. – Én csak…

– Legalább a halottszállítót küldhették volna – morogtam.

– Azt mondták a központban, hogy diszkrétek legyünk.

– A fekete zacskóba tett holttesttel? – mutattam. – Azzal?

– Azt majd csak a kocsiban kell használnunk – felelte az idősebb mentőstiszt, egy ötven körüli nő, akinek a szemében – kora és tapasztalata ellenére – még mindig együttérzés csillogott.

– Akkor miért hozták ide? – tártam szét a karom. – Mégis miért hozták ide a zacskót?

A nő a fiatalemberre nézett, de arra már nem voltam kíváncsi, amit mondani akart. Mögöttem lassan megindult a koncertnagyüzem, éreztem, ahogy a tömeg még jobban feszíti az alig pár éve átadott stadiont, éreztem a várakozásukat, izgalmukat, türelmetlenségüket, és azt akartam megkérdezni valakitől – jobb híján Kádár rendőrfőkapitánytól –, hogy egy ember halálát miként írhatja felül több tízezer ember szórakozni vágyása.

Valahogy kikeveredtem a stadion folyosórengetegéből a parkolóba, és végignéztem a kollegáimon, a többtucatnyi egyenruhás rendőrön, akik alig leplezett izgalommal biztosították az utat a hátsó bejárathoz. A Beatles bármelyik pillanatban megérkezhetett.

Beültem a Pente 700-ba, és elővettem a koncertjegyet a belső zsebemből.

Majd Milla elmeséli, hogy milyenek voltak, meg a tévé is megjelent forgatni, valamit csak látok belőle. Elfordítottam a kulcsot. A motor lomhán, de azonnal indult. Kényelmesnek nem hívnám a szolgálati Pentéket, de kétségtelenül megbízhatóak. Sebességbe raktam, és még időben kihajtottam a hátsó parkolóból, mert a belváros irányából már villódzó lámpájú, szirénázó rendőrmotorosok kíséretében közeledett a Beatles.

Majdnem láttam őket élőben.

De Milla ott van a közönségben, és mindent elmesél majd. Ami kis híján olyan, mintha én is ott lettem volna.

Azt kérte tőlem, hogy írjak le mindent, amire emlékezem, meg ami fontos lehet, és segítheti a maga munkáját. Az adatokat már korábban elküldtem, a fontosabb iratokat, azt a párat, ami megmaradt, lemásoltattam, és elküldtem, és talán már meg is kapta őket. Magyartudásom az emlékeimmel együtt megkopott, de remélem, hogy érthetően fogalmazok, és pontosan emlékezem. Azt mondta nekem a telefonba, hogy minden részlet számít. A mi történetünk 1938-ban kezdődött, huszonnyolc éve, és én nem fogom untatni az én életem utolsó húsz évével, mert ennek nem lehet se jelentősége, se szerepe, de amire – még ha néha csak foszlányokban is – emlékezem, az mind itten áll.

Hiába mondtam néki sokszor, a kisöcsém végig azt hitte, miatta történt az egész, őmiatta kelletett felülnünk a vonatra, két álló napon át zöőtykölöődnünk, hogy aztán a végén megérkezzünk ebbe az országba, amiről semmit sem tudtunk. És nem csak azért, mert Dani hároméves volt, én meg hét.

Még a vonaton is magyaráztam őneki, hogy nem az ő hibája, de alig szálltunk fel, kiderült, hogy szét akarnak váltani választani minket. Egy SS-tiszt ránézett a vastag papírlapra a hátunkon, engemet az egyik vagonba akart küldeni, Danit meg a másikba. Az egyikben ővele egykorúak voltak, a másikban meg énvelem egykorúak. De Dani megmarkolta a kezem, körmeit a tenyerembe vájta, a vér is kiserkent, és kiabálni üvölteni kezdett. Olyan hangosan, hogy a náci tiszt elvörösödött, és rángatni kezdte az öcsémet, aki erre még hangosabban üvöltött, mint akinek a vérét veszik ontják. Mint a Schlachthausban. Tudja, mire gondolok. Ott voltak olyan hangok. Sankt Marxban mi megszoktuk a Schlachthausból jövő hangokat, ahol a malacokat bökték le, és az öcsém most pontosan ilyen hangokat adott ki. Mögöttünk egyre több gyerek állt, egyre türelmetlenebbül, és már én is sírni kezdtem volna, mert fájt az öcsém szorítása, nem tudtam, mi történik, és nem értettem, hogy az édesanyám hol van, amikor egy katonás hang szólalt meg mögöttünk, és megjelent a Gertrúde.

Az egész útból erre emlékszem ám valójában. Hogy az öcsém üvöltözik, hogy vér csuorog a tenyeremből, hogy sírni akarok, de nem merek, és ekkor megjelenik az alacsony, szappanszagú Gertrúde, és úgy leteremti a tisztet, mintha ő maga lett volna a felettese. A parancsnoka. Tudja, mire gondolok. A férfi, aki bagótól bűzlött, végül megengedte, hogy együtt maradjunk.

Dánielnek a szeme olyan vörös volt a sírástól, hogy az ablak mellé engedtek a többiek, hátha megpillantjuk az édesanyámat, de a Hauptbahnhof csurig volt emberekkel, és az édesanyám megígérte, hogy integetni fog, mégsem láttuk. A kupéban rendes esetben nyolc felnőtt ember fért el, tudom, mert amikor Pestre mentünk, mindig nyolcan ültek a régimódi kupék faülésein. Most fölöttünk a hálós csomagtartóban remegtek a bőröndjeink, amiket leplombáltak, nehogy felnyissuk őket. Dániel azt kérdezgette állandóan, hogy édesanyánk velünk ünnepli-e a karácsonyt abban a másik országban. Csak ennyit tudtunk. Hogy felülünk a vonatra, elmegyünk egy másik országba, ahol egy másik család vár ránk, meg egy másik élet, de csak addig, amíg az édesanyánk megérkezik, mert akkor együtt leszünk.

Édesanyánk se karácsonyra nem érkezett meg, se a következőre, pedig megfogadtam magamban, hogy ha itt lesz, soha nem kérdezem meg őtőle, miért rakott fel minket a vonatra. Elmondta, sokszor elmondta, hogy miért, de én ezt nem akartam megérteni, Dániel öcsikém meg nem tudta. Nem volt képes. Tudja, mire gondolok, ahogy a kezemet sem volt képes elengedni, még álmában sem. A vér rászáradt a bőrömre, a tenyeremre, és az egyik nagyobbik fiú adott egy zsebkendőt, annak nyálaztam meg a sarkát, hogy az megalvadt vért letöröljem. Amikor Dániel végre elaludt, és elernyedt a szorítása, én voltam képtelen elengedni a kezét. Talán én is elaludtam, pedig egy nagyobbik fiú hegedüűlni kezdett mivelünk szemben, de én nem arra ébredtem, hogy hamisan játssza játszza a polkát, hanem arra, hogy Gertrúde áll énelőttem, és csak sokkal később értettem meg, hogy ő minden gyerek anyja akart lenni arra a két napra, amíg odaérünk abba a másik országba. Két almát nyújtott felém, meg két vajas kiflit, és két Meinl-csokoládét. Megkérdezte, hogy vagyunk. Jól, feleltem, vagyis hát nem jól. Édesanyátok büszke lenne rátok, mosolygott, aztán a nevünket akarta tudni. Frisch, feleltem. Ő Daniel, mutattam rá, én meg Thomas vagyok. Nem osztrákok vagytok, ugye, guggolt le elém. Kiegyenesedtem, mert az ilyen kérdéseknek mindig nagyon rossz vége volt. Hogy mik nem vagyunk. Meg mik vagyunk. Gertrúde értette, de lehet, hogy csak érezte, hogy mire gondolok, mert mást kérdezett. Mit mondott nektek az édesanyátok?

Akkor akartam először sírni, vagyis nem akartam, de úgy éreztem, hogy fogok, mert azonnal fájni kezdett a fejem, mintha valami a homlokomatnál szorította volna, nem láttam rendesen, a fülem is zúgni kezdett, aztán megmarkoltam a kisöcsém kezét, és válaszoltam. Szóval nem Gertrúdének mondtam, hanem magamnak, ahogy azóta is ezt ismétlem, egyre csak ezt ismétlem. Azt mondta az édesanyánk, feleltem, hogy vigyázzak az öcsémre, és legyünk jók.

Ezt a két dolgot kérte tőlem az édesanyám, és én egyiket sem voltam képes teljesesíteni. Mondhatnám, hogy nem rajtam múlott, de mégis kin múlott volna? Az úristenen, aki cserben hagyott minket? A glückön szerencsén, aminek számunkra soha nem volt jelentése? A körülményeken, amiket nehezünkre esett elfogadni? Hitleren? Churchillen? Mrs. Pincheren, aki csak azt volt képes adni, amit ő is kapott, és az nem a szeretet meg az elfogadás volt? Hát mégis kin múlott volna, ha nem énrajtam? Én nem voltam képes Dánielt megvédeni attól az embertől, és csak rajta múlott, hogy magamat nem kellett megvédenem, mert arra sem lettem volna képes. Akkor nem, de most igen. Ma igen. És folyamatosan arra kell emlékeztetnem magam, hogy nem bosszút állok, nem az igazságot szolgáltatom igazságot szolgáltatok, hanem… Tudja, mire gondolok. Befejezek valamit, amit már régen el kellett volna kezdenem.