Gárdos Péter

SEMMELWEIS IGNÁC
RÖVID BOLDOGSÁGA

Gárdos Péter korábbi könyvei

Hajnali láz

Hét mocskos nap

Királyi játék

© Gárdos Péter, 2022

© Open Books, 2022

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Jolsvai Júlia

Olvasószerkesztő Ligeti Szilvia

Borítóterv Somogyi Péter

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus formátum
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-058-3

„Milyen kéz ez?
Lemossa-e Neptunus óceánja Ezt a vért?”

(Shakespeare: Macbeth,
Szabó Lőrinc fordítása)

Bécs, 1865

Worst életében nem látott még ilyen snájdig cipőket.

Talán fel sem figyelt volna rájuk, ha az új páciens lábbelijének vasalt sarka nem ütöget szinkópákat a csorba köveken. A férfi, akit Worst és kacskakezű Huffenstahl a hónaljánál fogva cipelt végig a folyosón, fülsiketítően üvöltözött, durván káromkodott, miközben fűzős, cúgos cipőjének sarokvasa folyamatosan a padlóhoz verődött. Ez is csak egy puhány, hozta meg rögvest az ítéletet Worst. Ezzel a jelzővel bélyegzett meg mindenkit, akinek aprócska keze vagy túl sima bőre volt. Ennek a köpcös férfinak ugyan óriási lapátkezei voltak, de lábára drága, mustársárga bőr félcipő simult. Ez elégnek bizonyult ahhoz, hogy Worstban feltámadjon a keserű irigység.

Puhány vagy, mormolta Worst a fogai között, Huffenstahl meg rávigyorgott a túloldalról. Úgy vonszolták a férfit sebesen a hosszú korridoron át, hogy még csak nem is lihegtek. És bár a férfi átkokat szórt rájuk meg köpködött, egyelőre nem bántották. Casparus Herbert professzor úr betegeivel óvatosan bántak. Legalábbis eleinte. Ha Herbert professzor úr felkérte Worstot egy lélekemelő pofonra vagy egy jobbhorogra, az más, akkor Worst szabadjára engedte a benne szunnyadó erőt. Szeretett rendet tenni, Worst bármikor beismerte, ez a gyengéje. Rend a lelke mindennek. De csak ha Herbert professzor úr úgy kívánja! Ha kifejezetten felkéri rá! Akkor ezek a vinnyogó, nyáladzó, hebehurgya figurák megtanulják végre, hol lakik a jóisten. A jóisten Worst ökleiben lakik.

Az új páciens még akkor sem hagyta abba a szitkozódást és a ficánkolást, mikor már Herbert professzor úr szobájához értek. Worst feladata volt, hogy a beteget, bizonyos esetekben, a csavarokkal a padlóhoz rögzített vasszékhez kötözze.

Ezúttal Worst azt az utasítást kapta, hogy a most következő vizsgálat alatt mindenben Stolz doktor úr rendelkezései szerint kell eljárniuk, bár ő személy szerint nem értett egyet azzal, hogy egy, nem a klinikához tartozó személy döntsön olyan húsba vágó kérdésekben, mint a páciens megregulázása. Talán, amennyiben Worst jobban ismerte volna a körülményeket, megengedőbb lett volna. De Worst csak egy négy népiskolát végzett férfiú volt, akit tizenkilenc napos tanfolyammal képeztek ki elmegyógyintézeti ápolónak, amiért nagyon hálás volt Herbert professzor úrnak. Ez a harsány, nagydarab, az alkoholt nem éppen megvető főorvos emelte őt ki a gondozók szürke, egyforma, arc nélküli tömegéből, és tette meg a lazarettgassei klinika főápolójának, dupla fizetéssel, havi két plusz szabadnappal.

Így aztán Worst visszafogta magát, sarkával bevágta maga mögött az ajtót, és Huffenstahl ápoló hathatós közreműködésével a beteget bőrszíjakkal a lepattogzott zománcú vasszékhez kötözte.

Pest, 1839

Egy

A pesti medikusok, már az első évfolyamosok is Fürkésznek gúnyolták háta mögött Jankovich Antal egyetemi tanárt. A nagydarab, szakállas orvos bár negyvenegy éves volt, vénembernek látszott, mackósan, csoszogva járt, pecsétes, szakadt ingeket viselt, és a szóbeszéd szerint evés közben csámcsogott, böfögött, zakatolt szájában a falat, mintha egy mozdony dolgozna ott, belül. Visszatérő mondása az volt, hogy az orvosnak „fürkészőbb” szemeket kell vetnie betegeire. Hogy mihez képest használta a melléknév középfokát, azt az orvostanhallgatók nem merték tőle megkérdezni.

Fürkész vezette be minden évben az elsőéves medikusokat a boncolás ijesztő világába. Decemberre érkezett el az idő, mikor Jankovich Antal vastag szivarral a szájában, tömzsi lábait szétvetve megállt az alagsori boncteremben, a sápadt hallgatók karéjában, és a magasba emelte a bal karját.

– Most szépen egyenként elém járulnak, mintha a gyóntatópapjuk lennék. És sorban megszagolják a… nem a fenekemet egyelőre, azt későbbre hagyom, hanem csak a tenyeremet! Na, kezdjük!

Jankovich kinyújtotta karját. A diákok engedelmesen libasorba rendeződtek, és fejüket leszegve beleszagoltak Fürkész feléjük tartott tenyerébe.

Néhányan fintorogtak.

Az orvos kezének dögszaga volt, letagadhatatlan, határozott dögszaga.

Fürkész vigyorgott.

– Ne fintorogjanak, uraim! Még néhány év, és az önök kezéről sem mosható le ez a szag soha többé! De többet mondok! Önök mind büszkék lesznek erre a bűzre! Mert ez a szag, ami a kezükről majdan folyamatosan párologni fog, azt jelzi a világnak, hogy önök gyógyítással foglalkoznak. A mai nappal megtesszük az első lépéseket az irányba, hogy az önök keze örök időkre meg legyen jelölve ezzel az illattal.

Jankovich odébb csoszogott, lehelyezte füstölgő szivarját a boncasztal szélére, és egy rövid nyelű, szikrázó pengéjű kést ragadott fel. Az asztalon meztelen férfitest hevert, hasán és mellén penészzöld hullafoltokkal.

– Na, kérem szépen. A test, amelyet itt méltóztatnak látni, csütörtökön még vidáman fütyörészett. Ha önök a hét elején történetesen a Nagyfuvaros utcában jártak volna, találkozhattak is volna vele. Harmincegy éves péket látnak maguk előtt, uraim, csütörtökön ez a fickó még dagasztott, aranybarnára pirult cipókat sütött önöknek, egészen addig, amíg a péklapát egyszer csak ki nem zuhant kezéből, és ez a legény, itten a földre nem zuhant. Mindezt távolról sem azzal a céllal tette, hogy most önöknek éppen az ő testével demonstrálhassam, mi lehet egy ilyen szerkezet belsőjében. De hát, így alakult, ilyen az élet, uraim, egyszer fenn, egyszer lenn, ez derék pék most éppen lenn. Diagnózisom: szívszélhűdés. Készüljenek, uraim, föl fogom tárni.

Fürkész eme dagályos bevezetést minden évben nagyjából ugyanúgy adta elő a friss medikusok seregének, csupán a mesterségek, életkorok változtak, és pék helyett házmesterek, utcanők vagy névtelen csavargók feküdtek kiterítve a bádoglapon. Mindez arra szolgált, hogy a gyanútlan hallgatók belefeledkezzenek az álmosító, vég nélküli szónoklatba, és úgy érje őket a következő pillanat, mint egy pisztolylövés.

Jankovich egyetemi tanár ugyanis a kezében tartott, hidegen fényes pengét, amellyel kiselőadását ez idáig karmesterként vezényelte, azaz egyfolytában a levegőben lóbálta, most lefelé fordította, és egy határozott mozdulattal a másodperc töredéke alatt felmetszette a meztelen testet a nyakától a köldökéig. Fürkész sohasem tagadta volna le, hogy ez a mozdulat, amelyet ilyen gondosan előkészített, hatásvadász. De meggyőződése volt, hogy ez a drámai fejlemény segít átlépni az a küszöböt, amely az átlagembert elválasztja a hivatásostól. Fürkész fülének mennyei muzsika volt az a tucatnyi tüdőből egyszerre kitörő heves levegőáram, amely minden esetben kísérte a mutatványt.

A közös, rémült szisszenés.

Ezúttal egy csattanás is.

Fürkész alig volt képes elnyomni mosolyát. Az egyik hallgató ájultan feküdt a boncterem iszamós padlóján.

– Minden évben találkozom egy anyámasszony katonájával. Vigyék ki.

Semmelweis Ignác már a barátja fölött térdelt, finoman pofozgatta. Ám, miután Stolz Xavér nem tért magához, hárman felkapták, és kicipelték az ájult fiút a folyosóra.

Az alagsori folyosót sűrű kelkáposztafőzelék-szag borította el ezen a délutánon, miután közös szellőzőnyílás kötötte össze a korridort az egyetem portásfülkéjével, és a kapus felesége elcsúszott az ebéddel.

Stolz, amikor magához tért, még meglehetősen kába volt. A főzelék illata visszarepítette a gyerekkorába, ezért Semmelweist meglepte az első, csukott szemmel elmormolt mondata.

– Még egy tányérral kérnék, Mariska néni – motyogta Stolz sóvárogva.

Ám aztán kinyitotta a szemét, és néhány pillanattal később felidéződött benne a boncterem és a felhasított péklegény. A legjobb barátja, Ignác a lábánál, a pad előtt térdepelt és aggódva nézett fel rá. Stolzot elborította az önsajnálat.

– Vége. Ki fog rúgni.

Legyintett és hozzáfűzte:

– Farönkúsztató leszek. Vagy ügyvéd.

Arra már nem emlékezett pontosan, hol is ragadta meg képzeletét a romantikus foglalkozás. Vagy Jósika Abafijában, vagy az egyik Fáy András-mesében figyelt fel rá. A tutaj peremén merészen egyensúlyozó legény, aki súlyos farönköket úsztat le a Tiszán!

– Lélegezz mélyeket. Vissza kell mennünk.

– Más is rosszul lett? Vagy csak én?

– Lélegezz!

Stolz mélyeket szippantott a főzelékszagú levegőből. Valamit tisztáznia kellett önmagában. A meztelen, színtelen halott riasztotta el, vagy az a lélektelen nyisszantás, amely nyilvánvalóvá tette, hogy az emberi test egy ponton túl nem több a fej kelkáposztánál. Mert ha így lenne, és ezzel nem képes szembenézni, akkor nyilván alkalmatlan arra hivatásra, amelyre készül.

– Legyél velem őszinte, Náci. Alkalmas leszek én valaha orvosnak? Viszolygok a halottaktól. A szaguktól, a bőrüktől, a megérintésüktől.

– Orvos leszel! Mind a ketten azok leszünk! Gyere, támaszkodj rám.

Volt a barátjában valami, ami Stolzot újra és újra elborzasztotta. Semmelweis a legreménytelenebb helyzetekben is képes volt magabiztosan kijelenteni, hogy nem adom fel. Náci soha nem adta fel, és ez sehogyan sem fért Xavér fejébe.

Stolznak esze ágában sem volt visszamenni. Most viszonylag biztonságban volt itt, a hűvös, homályba boruló folyosón, nem vágyott Fürkész epés megjegyzéseire, borzadva gondolt bele az újabb találkozásba a felbontott péklegénnyel.

– Nem megyek vissza! Te menj, én nem megyek! Nincs az az isten!

Semmelweis bólintott, és lehuppant Stolz mellé, a padra.

Rágyújtottak.

Merengve, szótlanul fújták a füstöt, a vasajtón keresztül kiszivárgott a boncteremből Fürkész egy-egy diadalmas kiáltása, mikor – ezt persze csak hozzáképzelték – magasba emelt egy-egy kimetszett testrészt, és közhírré tette: epevezeték, szívburok, mellhártya.

Néhány perccel korábban elkongatták az éjfélt. A Hatvani utcán egy sánta ló poroszkált a konflis elé fogva, a két barát a sötétben a kocsis körvonalát már alig tudta kivenni, miközben szorosan az épület falához tapadtak. Időtlen időkig cammogott a fogat a Duna irányába, várni kellett. Utána az a vak csönd maradt, amely ilyentájt már a városra telepedett.

A folyó irányából jeges szél fújt. Talán ez a metsző légáram söpörte ki véglegesen a romlott haltetemek bűzét, amely az előző évi nagy árvíz után oly sokáig elborította a várost. Semmelweis hónapokkal a katasztrófa után tért vissza Bécsből, és elsősorban nem a szétmállott utcák látványa borzasztotta el, hanem a mindent átható mocsárszag. Arra is élesen emlékezett, mennyire szegényesnek, kopottnak látta akkor Pestet Bécs után. Délelőttönként lomhán poroszkáló marhacsordákat tereltek át a belvároson keresztül a hajóhíd irányába. Az állatok panaszos bőgése úgy úszott a megrogyott házak, gyommal benőtt romok fölött, mint özvegyasszonyok sötét fátyla. Akkoriban annyira nyomasztotta ez a városnak hazudott, nagyra nőtt falu szénával lefedett, széles, lápos útjaival, hogy gyakran bemenekült a Redut kávéház oszlopcsarnokos termeibe. Órákig volt képes üldögélni a biliárdasztalok között a sápadt gyertyafényben, mert ez legalább a városi lét illúzióját kínálta. De aztán előbb-utóbb ki kellett mennie újból az utcára, és ismételten arcul csapta a számtalan koldus, és a reménytelen tekintetű kóbor kutyák látványa.

Mostanra már eltakarították az árvíz okozta rombolást. A szél szabadon, akadálytalanul zúgott a kiüresedett tereken.

Semmelweis és Stolz leváltak a házfalról, és az Újvilág utca felé osontak. Semmi nem volt átlendülni az egyetemet övező vaskerítésen. Végigszaladtak az épület tövében, nyitva felejtett ablakokat kerestek. Stolz egyszer megcsúszott, kavicsok sikoltottak a lába alatt, a két fiú ledermedt. De csak a saját szapora szívverésük dübörgött a fülükben, semmi más.

Mikor másodszor is körbeszaladták a tömböt, Semmelweis intett Stolznak, hogy álljanak meg. Nagyjából a boncterem magasságában voltak, letérdepeltek a földre, arcukat hozzányomták az alagsori ablak üvegéhez. Nem láttak semmit. Aztán Stolz felkapott egy követ, és az üvegbe vágta.

A csattanás visszhangot vert a mélykék éjszakában.

Mindketten a földre kushadtak, füleltek. Semmelweis zsebkendőbe tekerte a kezét, egyenként húzta ki a gittbe ágyazott üvegszilánkokat. Nem volt könnyű bemászni, mert az ablaknyílás szűk volt, háttal kellett bepréselniük magukat, és így másfél méter magasból huppantak le a boncfolyosó hideg, durva kövére.

Semmelweis előráncigálta zsebéből a gyertyát, meggyújtotta a kanócot. A sárgászöld láng imbolygott kezében. A boncterem közepén álltak.

A bádoglapon felsejlett a péklegény testének körvonala, a hullát alvadt vérfoltoktól pecsétes daróccal takarták le. A vászon a kísérteties világításban mintha foszforeszkált volna, ezüstösen verte vissza a gyertyafényt. Stolz visszaaraszolt a falhoz, lábából kiszállt az erő, kis híján összeesett. Nem, egy tapodtat sem képes elmozdulni a sarokból. Semmelweis megfogta a karját, nógatta.

– Gyerünk. Nézzük meg.

Stolz lába csak nem akart mozdulni. Rothadt karfiolszag ölelte körül őket, a két fiú árnyéka felnagyítva zuhant a boncterem salétromsavas falára. Egy métert előrecsosszantak. Stolz behunyta a szemét.

– Még két lépés – súgta Semmelweis.

Stolz fázott. Két ujjas mellényt húzott magára a kabátja alá, a teremben a kinti fagyok ellenére sem volt különösebben hideg, mégis most kezdett el reszketni. Semmelweis pedig húzta-vonta a bádogasztal felé.

– Készen állsz?

– Nem! Még nem!

Stolz vett egy nagy levegőt, és kinyitotta a szemét. Semmelweis már megragadta a vászon sarkát, beleegyező biccentésre várt. Távolról, az utca felől lidérces roppanás hallatszott, talán az erős szélroham csaphatott valamit a házfalhoz. Mindketten összerezzentek. Stolz szájszéle megrándult, kezét ökölbe szorította.

– Próbáljuk meg – mondta.

Semmelweis lerántotta a darócot. A péklegény ugyanúgy hevert ott, a hátán, kiterítve, mint délelőtt, de a vágást, amely nyaktól a köldökig felmetszette, ügyes kezek durva fonallal összevarrták. A fényes, sima bőrből kitüremkedett ez a komisz, vörös, rücskös csík. Stolz hátrahőkölt.

– Hajolj közelebb. Kényszerítsd magad! Érintsd meg! – súgta Semmelweis.

Stolz próbált erőt venni rátörő hányingerén. Fél lépéssel közelebb csusszant, és mutatóujjával megérintette a holttestet. Nyirkosnak érezte a bőrt, mintha a férfit csak az imént mosdatták volna le.

– A lélek már régen kiszállt. Anatómiai feladat. Erre gondolj.

Igen, ez lenne a gyakorlatias hozzáállás, de erre most még képtelen, állapította meg magában csalódottan Stolz. Azzal kell számolnia, hogy amennyiben mégiscsak orvos lesz, akkor nap mint nap ilyesmi testekben fog turkálni, vagyis minél előbb hozzá kell szoknia a hullák felvágásához, összevarrásához, és örökre meg kell barátkoznia ezzel a fojtogató szaggal, amelyik szép lassan beleissza majd magát az ingébe, a kezébe, az egész, nyomorult életébe.

Stolz Xavér sóhajtott.

Végigfuttatta az ujjait a hajdanvolt péklegény mellkasán. Szinte cirógatta. Megérintette az arcát, megtapogatta azt a tekintélyes bibircsókot az állán, simogatta nedves homlokát, és végül végighúzta a kezét a bíbor csíkon is a test közepén, amelyet olyan kíméletlenül elrondított a fekete, vaskos fonál.

A hallgatók a másnapi délelőttöt Fürkésszel töltötték a központi, lejtős előadóteremben. A professzor úr órákon át kínzott három tengeri-
malacot. Jankovich doktor becsületére legyen mondva, hogy mielőtt hosszú szenvedésre ítélte volna a kis állatokat, heteken át saját magán próbálta ki a hánytató borkősavat.

A stúdiumot kora reggel azzal kezdte, hogy a magasba emelt egy üvegcsét.

– Ez a legmindennapibb gyógyszer, uraim, egyúttal a leghasznosabb medicina. Múlt héten, mint ahogy önök is tanúi lehettek, a százharminckettes számú páciensnél alkalmaztuk ezt a szert, felettébb eredményesen. A hölgy, mint remélhetőleg emlékeznek rá az urak, belső szív- és tüdőlobba zuhant, ám ez a csodás orvosság, a hánytató borkősav szerencsésen megmentette az életét. Ezúttal azt fogjuk a közös kísérletben ellenőrizni, hogy mit tesz ez az ismert gyógyír, egyre fokozódó adagolásban három, önmagát a tudomány szent oltárán feláldozni hajlandó tengerimalaccal.

A szerencsétlen állatkáknak persze sejtelmük sem volt arról, hogy önként jelentkeztek volna bármiféle áldozatra. Mindenesetre Jankovich doktor a saját magán elvégzett kísérletbe nem halt bele. Ellenben most némi öniróniával idézte fel, milyen sztoikusan tűrte a szenvedelmeket. Három medikust is felrendelt a lakására, hogy tanúsítsák bátorságát és elhivatottságát. Azt még vígan elviselte, hogy a dupla adag gyógyszer szívtáji görcsöt okozott, azzal is megbirkózott, hogy a háromszoros „acidum tartaricum stibiatum” gyilkosan meghajtotta. Két órán keresztül képtelen volt kijönni az árnyékszékről. Viszont az ötszörös mennyiségű borkősav után világvégi érzéketlenség fogta el, még az iránt is közömbössé vált, hogy esetleg elpatkolhat.

Ezúttal a tantervbe iktatott állatkísérletnek arra kellett volna bizonyítékot szolgáltatnia, hogy a borkősav túladagolása miféle drámai változásokat hoz létre a tengerimalacok dúcrendszerében.

– A tudománynak, uraim, bizonyítékra van szüksége. Az állatkákat illik sajnálni, de a szánalmat legyőzi bennünk a tudós kíváncsiság. Vagy másképpen gondolják, uraim?

A hallgatóknak, akik lehettek vagy félszázan a karéjban, eszük ágában sem volt ellenkezni. Stolz, aki gyakran élt ezzel a patikákban fillérekért kapható medicinával, odasúgta Semmelweisnek.

– Micsoda fosás lesz itt, Náci! Engem negyedóra alatt szokott kivégezni!

Fürkész az első üvegcse tartalmát beleöntötte a ketrec oldalán kiképzett tartályba. A tengerimalacok megszagolták a színtelen folyadékot, majd kortyoltak belőle. A tanár elégedetten rágyújtott aznapi, első szivarjára.

– Majd ha az uraknak elegük lesz abból, hogy csak úgy meresszék a feneküket, akkor lefáradhatnak ide, mellém, és fülüket a ketrechez tapasztva belehallgathatnak ezeknek az aranyos dögöknek az egyre nyilvánvalóbb bélkorgásába.

A medikus urak kikászálódtak a padokból, és lezarándokoltak a tanári asztalhoz. Sorban, egyenként közel hajoltak a szelíden elnyúló állatkákhoz, buzgón fülelték a morgást. Fürkész láthatóan büszke volt mutatványára.

A délelőtt végén, amikor Jankovich doktor már négy szivart is elfüstölt, a tengerimalacok hat adag hánytató borkősavat elszopogattak, majd oldalra dőltek, és csendesen kimúltak, sőt amikor már mind a hármat fel is boncolták, és a medikusok a tanár úrral egyetemben arra a közös konklúzióra jutottak, hogy a gyomor túlélte ugyan a brutális gyógyszerezést, de az idegrendszer közben felmondta a szolgálatot, akkor Fürkész elnyomta az utolsó szivarját is, felnézett a félkaréjra, és megkérdezte:

– Végeztünk… volna, ha nem furdalná egy kérdés az oldalamat. Ki volt az, uraim, aki tegnap éjszaka betörte a kórházszárny alagsori ablakát, bemászott, meglátogatta a bonctermet, majd ostoba módon nyitva felejtette az ajtaját?

Dermedt csend honolt a padsorok között.

Fürkész kivárt. A legnagyobb bűnnek nem is az üvegtörést tartotta, hanem azt, hogy a betolakodó a balul járt péklegényre elfelejtette visszahelyezni a darócot, így a holttestet aznap reggel a boncszolga kitakarva találta. De ennek a felháborító hanyagságnak a kiteregetésével várt még. Biztos volt abban, hogy valamelyik medikusa osont vissza az előző napi boncolásgyakorlat után, kérdés, lesz-e a fickóban annyi kurázsi, hogy elvállalja.

– Várok – közölte. – Most, ebben a pillanatban válik el, uraim, a fekália a létől.

Semmelweis Stolzra pillantott, döntött.

– Ne őrülj meg! – súgta Stolz, és megfogta Semmelweis karját.

– Még egy percet adok a bűnösnek – tette hozzá Fürkész, és előhúzta a zsebóráját.

Semmelweis kiszakította a karját a fogásból, és felállt.

Az elszörnyedés moraja hullámzott végig az előadótermen. Jankovich szigorúan nézett Semmelweisre, kicsit is meg is lepődött, de nem mutatta. Az egész évfolyamból egyedül ez a busa fejű fiatalember érdekelte. Jókor kérdezett, többnyire bölcseket.

– Megkérném a medikus urat, maradjon itt velem egy percre. A többiek távozhatnak.

A terem lassan kiürült. Stolz leszegett fejjel bandukolt ki a többiekkel együtt. Semmelweis eközben a félkaréj utolsó sorában állt, nem mozdult, merészen szemezett Fürkésszel.

Mikor az utolsó hallgató után becsukódott az ajtó, Jankovich intett a fiúnak, hogy jöjjön le hozzá. Komótosan kezdte eltakarítani a kísérlet maradványait. Vászonzsákot vett elő, és a tengerimalacok tetemét egymás után belehelyezte. Elmerülten ténykedett, nem nézett Semmelweisre.

– Volt erre a, hogy is nevezzem, erre a tanterven kívüli boncterem-látogatásra valamilyen indoka?

– Volt, professzor úr.

– Beavatná roppant kíváncsi tanárát is?

Semmelweis elvarázsolva bámulta Fürkész szorgoskodását. A professzor egy ronggyal alaposan letörülte a bonckéseket, elballagott a szemétkosárig, és kiöntötte a hulladékot.

– Megborzongtam a boncolástól tegnap délelőtt. Éjszaka kényszerítettem magam, hogy a tetem mellé üljek. Hogy végérvényesen megszokjam a helyzetet és a… szagot.

– Ó! Megható! Az alagsori ablak megcsináltatásának költségét fizesse be a dékáni irodában.

– Igenis, professzor úr.

Jankovich most szembefordult Semmelweisszel.

– Hányan voltak?

– Én. Csak jómagam.

– Egyedül?!

– Igen. Szükségem volt erre a… az önkísérletre.

Fürkész összekötötte a vászonzsákot egy zsineggel, hóna alá kapta, elindul kifelé.

– Remélem, nem vágta meg az ujját – recsegte, és kiment az ajtón.

Stolz Xavér, amíg az udvaron várta Semmelweist, igazolást keresett gyávaságára. Ignácot kedvelte Fürkész, köztudomású volt, hogy az egész évfolyamból egyedül őt hívta meg a lakására. Kiváltságos diákként leginkább ő számíthatott bocsánatra. Ez tény, kapaszkodott a kézenfekvő magyarázatba Stolz. Ezért nem jelentkezett Fürkész kérdésére. Persze ez hitvány magyarázat volt, csekélyke indok az önfelmentésre. És ahogy így emésztette önmagát, egyszerre újra felhorgadt benne a bűntudat az irigység miatt, amely hónapok óta gyötörte, amelyet folyvást elhessegetett, amelyért megvetette önmagát. Ez itt a hamleti kérdés, döbbent rá Stolz, minek kerülgetni.

A szokatlanul éles téli nap kettészelte a teret fekete és fehér hasábokra. Az udvar időközben kiürült, csupán Stolz ácsorgott a kikericssárga épület mellett, hozzápréselve homlokát a rücskös falhoz. Belesuttogott a légbe.

– Féltékeny vagyok – motyogta Stolz –, féltékeny vagyok rá!

Most, hogy ki is mondta, mintha megkönnyebbült volna. Végül is ez nem bűn, a féltékenység mindennapi, természetes érzület, ha ki tudná elemezni az okokat, amelyek elvezettek idáig, felül is emelkedhetne rajta. Tehát, van-e bármilyen oka arra, hogy irigy legyen a legjobb barátjára?

Nincs, semmi!

Illetve.

Ha nem látná Ignácban ezt a buzgást, ezt a folyamatos készenlétet, ezt az okoskodásra mindig kész hajlamot, akkor újra megtapasztalhatná barátságuknak magától értetődő, csendes örömét. Néhány éve, a kamaszkoruk legvégén felhőtlen volt a viszonyuk. Akkor például mintha még nem zavarta volna az Ignácban túlcsorgó szorgalom. Miért akar Náci mindennek a végére járni? Mikor fejlődhetett ki benne ez a könyörtelen tisztesség?

Stolz szinte a házfalra tapadt, akár egy napon sütkérező bogár, szemét behunyta, ellazult. Nem vagyok gonosz ember, skandálta magában, nem vagyok gonosz. Igyekszem. Ignác a barátom. A legjobb barátom. Drukkolok neki. Magamnak is drukkolok, igaz, de neki is. Mindkettőnknek drukkolok.

A kőszegi konvertita árvaházban töltött évekről soha nem beszélt, bár újabban gyakran álmodott velük. Akkor még Cáki Xavérnak hívták, valószínűleg azért, mert a cáki pincesor mellett, a mezőn találtak rá a kisfiúra négyéves korában.

Hajnali ötkor Lőrinc, a kapus végigszaladt kolompjával a hálótermeken. Öltözködés közben énekelni kellett a Szent, szent, szentet. Fél hatkor kezdődött a reggeli ima. Hatkor irány a templom, szentmise. Fél hétkor az árvák megkapták a napi kenyéradagot. Tízig iskola. Negyed tizenegykor a házi csengő jelezte, elérkezett az idő öt miatyánkra és üdvözlégyre az elhunyt és élő jótevőkért. Ugyanennyit mondtak Szent Flórián tiszteletére. Délben megtalálta őket az ebéd előtti ima. Kettőtől négyig újra tanulás. Utána négytől fél ötig szabadidőt kaptak az árvák. De a csend akkor is kötelező volt. Xavér, ha álmodott az árvaházról, mindig ez a süket, vészjósló csend kísérte a képeket. A csengő is úgy szólt csak, némán, bár a harangnyelv vadul hozzáütődött álmaiban a fémsapkához.

Csend.

Csend.

Xavér tizenhárom éves születésnapja után két héttel szökött meg az árvaházból. Négy hónapig tartott a bujdosás keresztül-kasul az országban. Végül egy Vác melletti gazda hozta fel szekéren Budára, cserébe előtte heteken át Xavér hordta ki a ganajt az istállójából. A váci gazdának az Apród utcában volt dolga, marhabőrt szállított a Fehér Elefánt nevű nagykereskedésbe. Miközben lepakolta az árut, az üzlet tulajdonosának, Semmelweis Józsefnek feltűnt a csontsovány fiúcska. Xavér arca, karja izzott a gennytől lüktető hólyagoktól. Semmelweis Józsefnek volt némi tapasztalata bizonyos himlőtípusok felismerésében. Tíz gyermeke közül hárman is e kórnak estek áldozatul. Talán ez a tapasztalás döntötte el Xavér sorsát.

A több helyiséget is magában foglaló üzlet tömve volt vevőkkel. Xavér, aki segített becipelni az árut, az egyik fordulóban megpördült és földre zuhant. Az egyik vásárló, akit kis híján magával rántott, felsikkantott. Stolzné akkor negyvenhárom éves volt, már régen lemondott arról, hogy lehet saját gyereke. Miután Semmelweis József és Stolz Etelka egy székre ültették a kisfiút, a tulajdonos elmondta gyanúját az asszonynak. Ez a gyermek himlős, állította, le kellene fektetni.

Stolzné Isten ujját látta e véletlenben. Kocsit hivatott, és a tűzben égő gyerektesttel az ölében hazahajtatott. A Stolz család még abban az évben örökbe fogadta az árvát.

Felhő takarta be a napot, a szélben zizegtek a tovasodort falevelek. Stolz ellökte magát az egyetemi épület falától, elsétált a kerítésig.

Semmelweis virgoncan száguldott le a lépcsőn. Fürkész nem haragudott meg rá, sőt mintha egy elfojtott mosolyt is látott volna professzorának szájszegletében. Magára kellett vállalnia ezt az éjszakai csínyt, Xavér nem tehette. Ha valaki az első boncolásnál csődöt mond, az ne ugráljon.

Amikor Ignác kiért az udvarra, beleütközött a fel-alá sétáló Stolzba.

– De jó, hogy megvártál – csapta hátba.

– Megússzuk? – kérdezte Stolz halkan, miközben a kapu felé baktattak.

– Jössz nekem két forinttal. Nagyjából ennyi lesz a dupla pinceablak, a gitt és az üveges költsége.